Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Egy öreg pap: Temetônk sírjai Nihil obstat. P. Franciscus Zsiros S.J. censor dioecesanus. Nr. 1128-1939. Imprimatur Strigonii die 15. Februarii 1939. Dr. Joannes Drahos vicarius generalis. Tartalomjegyzék


Egy öreg pap:

Temetôink sírjai

Nihil obstat.

P. Franciscus Zsiros S.J.

censor dioecesanus.

Nr. 1128-1939.

Imprimatur

Strigonii die 15. Februarii 1939.

Dr. Joannes Drahos

vicarius generalis.

Különlenyomat ,,A Szív'' 1934 évfolyamából


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

1.	Bemutatkozás
2.	Megvallom öregségemet
3.	A nagy-kereszt
4.	Hogy cseréltem föl a temetô-nagykeresztjét?
5.	Egy elhagyatott papi sír
6.	A 48-as honvéd-pap sírja
7.	A letört-oszlop
8.	A töviskoszorús galamblélek
9.	A túlerôs asszony
10.	Akiket felkapott és lesújtott az élet
11.	Az amerikai sírkereszt
12.	Az ,,Ismeretlen Katolikus''
13.	Az öreg Magdolna bûnbánatának tövises útja
14.	Az eltévedt lélek, aki nem akart hazatalálni
15.	Mákkupai Sándor
16.	Betyár Bandi
17.	Sír a vörös idôkbôl
18.	Az anyós sírja
19.	Gugás Jancsi
20.	Az én kriptám


A könyv elektronikus változata

Ez a program a Korda Kiadó gondozásában 1939-ben megjelent könyv elektronikus változata. A könyv a ,,Szív'' címû folyóiratban megjelent írások gyûjteménye.


1. Bemutatkozás

Elôször is be kell mutatkoznom az igen tisztelt Olvasóknak. Mégpedig úgy kell bemutatkoznom, hogy elképzeljenek, de reám ne ismerjenek. Azok a történetek ugyanis, amelyeket az elkövetkezô tárcákban elbeszélek majd, nem az én szerény személyemrôl szólnak, hanem azokról a híveimrôl, akiket hosszú évtizedek alatt sírjukhoz kísértem. Az én személyem tehát nem fontos itt. Ámde az udvariasság azt követeli, hogy aki szóba kezd, bocsássa elöljáróba, hogy ki ô és hol van a hazája. Ezért írok sorozatom bekezdôjében magamról.

* * *

Elôször is tessék tudomásul venni igen tisztelt Olvasóim, hogy plébános vagyok. Hogy miképp lettem azzá, annak sora volt.

Hét éve káplánkodtam már egy nagyközségben, amikor bajba kerültem. Jobbanmondva, belekeveredtem  a ,,politikai tevékenységbe'', mint a fakanál a moslékba. Mert bizony a politika már akkor is olyanfélén volt tiszta, mint ahogy tiszta eledel a moslék.

Rövidre fogva a dolgot: választás volt a plébániánkon és én az Istóczy-párti antiszemita jelölt mellé állottam. Ez a párt jó 40 év elôtt igen népszerû volt.

Fiatal fôvel azt gondoltam, hogy nékem is csak kell valahova állanom. És úgy véltem, hogy nem lehet a helyem annak a kálvinista fôgondnoknak oldalán, akit a magas kormánypárt jelölt ki többségben katolikus kerületünk képének viselôjéül. Fôképp akkor kerültem az antiszemitapárt fôemberei köré, amikor a kormány jelöltje a programbeszédjében a hitfelekezeti iskolákat kezdte pocskolni és azt ígérte, hogy ha ôt megválasztják, visszakergetteti a papokat a templomba és államosíttatja az összes környékbeli katolikus iskolákat.

A harmadik jelölt mellé sem állhattam, akinek pártja ugyan -- 48-as volt -- igen megfelelt volna fiatal észjárásomnak, de az egyénisége nem tudott megnyerni. Pásztor Árkádnak nevezte magát és újságíró volt a fôvárosban, de a falunk uzsorásának, az öreg Pinkász Chájimnak volt a fia és a községünk öregei még a régi Piócza-Pinkász Ármin nevén ismerték. Siheder korában elkerült még hazulról. Akkor, amikor valami könyvlopás miatt kicsapták a gimnáziumból. És íme most hazakerült: képviselôjelöltnek.

Valahova csak kellett csatlakoznom és én az antiszemita-párthoz állottam. Plébánosom meg sehova sem szavazott.

A választáson a Pinkász-Pásztor gyôzött és reám nehéz napok következtek.

Az antiszemita-párt bukott jelöltje panaszos levelet írt a püspöknek, hogy én nem állottam a kellô eréllyel mellé és azért bukott meg. A kálvinista fôgondnok a miniszterrel íratott a püspöknek ellenem, mert a magas kormány jelöltjével szemben ,,fölforgató és felekezeti békét bántó'' tevékenységet fejtettem ki és miattam bukott el a kormányzat e jeles támasza. A képviselôvé választott Pinkász Ármin kortesei pedig beverették a plébánia ablakait, mert én ellenük voltam és másnap plébánosom szintén könyörgô föliratot küldött a püspöknek, hogy a falu békéje és a plébánia ablakainak épsége érdekében azonnal helyezzen el másfelé.

Hogy válaszolt-e a jó öreg Fôpásztorom ezekre a levelekre, azt nem tudom, de annyi tény volt, hogy nem helyezett el mindjárt.

Pinkász Ármin, azaz Pásztor Árkád 48-as képviselônk azonban nem bocsátott meg nékem. Azt proponálta pártja helyi vezetôinek, mutassák meg a papoknak, hogy velük nem lehet packázni. Ne elégedjenek meg az ablakbeveréssel, hanem hagyják ott a plébániát egészen, templomostul együtt és ,,keresztelkedjenek át protestánsoknak''. Kossuth Lajos is protestáns volt és így annak a hite a magyar vallás. Ô -- vagyis Pinkász Ármin -- szintén elkövette már ezt a lépést és ôsei ôsi hitét otthagyva, ,,évangélikusnak keresztelkedett meg'', és ugyanakkor vette föl a Pásztor Árkád nevet is.

Bujtogatásának, sajnos, foganatja lett. A következô vasárnap beállított a plébánia irodájába Pinkász Ármin három fôkortese és bejelentették, hogy ôk nem akarnak a káplánnal egy hiten lenni, mert az olyan csúfosan ellenük volt a választásnál és átprotestálnak. Odaát is voltak már a harmadik határban az évangélikus lelkésznél, aki igen szívesen fogadta ôket és megígérte, hogy egy évig párbért sem kell majd fizetniök.

Plébánosom igen nyugodtan meghallgatta ôket. Utána megkérdezte tôlük, hogy melyik hittételünk valótlanságáról gyôzôdtek meg, hogy el akarják hagyni a katolikus egyházat? Mert hát feltételezi, hogy a hitét csak akkor hagyja ott az okos ember, ha valótlanságáról meggyôzôdött. És azt is mondják meg neki, hogy melyik az a protestáns hittétel, amelyik kedvéért evangélikusnak akarnak ,,kikeresztelkedni''?

Bukó-Balog Bálint, az elsô kortes felelt a többi nevében is. Megvallotta, hogy ôk bizony meg voltak elégedve eddig a hitükkel, de a káplánt akarják csúffá tenni. Protestánsnak pedig azért mennek, mert a Pinkász... illetve Pásztor követ úr azt mondotta, hogy az a magyar vallás és Kossuth apánk is az volt.

Hiába magyarázta nékik plébánosom hogy mi a Krisztus igazsága miatt vagyunk katolikusok és nem a káplán miatt; aztán meg ha Szent Istvánnak, Mátyás királynak és Rákóczi Ferencnek elég magyar volt a katolikus egyház, akkor miért nem elég magyar az nékik is? Ôk csak egyre azt hajtogatták, hogy így tesznek, mert a Pinkász-Pásztor követ úr is így látja jónak.

Végül kijött a türelembôl plébánosom és azzal bocsátotta el ôket, hogy jó, hát csak menjenek, mert ilyen emberekre, akik a Pinkász Ármin szavára választják meg a hitüket, nékünk nincs szükségünk.

Engem azonban bántott a dolog. Bementem a Püspök Úrhoz, föltártam elôtte a helyzetet és szépen megkértem, hogy helyezzen el valahova máshova.

Jóságos Fôpásztorom kissé leszidott, hogy a politikába ilyen ügyetlenül avatkoztam bele, de teljesítette kérésemet. Épp azon a napon jött a sürgöny, hogy a mákkupai plébános hirtelen meghalt. Elküldött hát Mákkupára helyettes plébánosnak és késôbb itt is ragadtam.

Így lettem én plébános.


2. Megvallom öregségemet

Elôzô írásomban bemutatkoztam ,,A Szív'' igentisztelt Olvasóinak. Elmondottam, hogy mákkupai plébános vagyok és azt is elbeszéltem, hogy miképp kerültem jó egypár évtized elôtt erre a helyre. Írásom alcímében azonban nemcsak plébánosnak, hanem öreg plébánosnak is jeleztem személyemet. Az események teljes és ôszinte elbeszélése okából úgy vélem, el kell mondanom azt is, hogy miként jutottam annak tudatára, hogy már-már bizony még én is megöregedtem.

* * *

Egy magára hagyott falusi papnak a napjairól azt hiszi a nagyközönség, hogy csendesen folynak. Pedig dehogy! Az a sok apró esemény, amelyek egy plébánia kapcsán nap-nap után egymást követik, minden napnak meghozzák a maga gondját, munkáját és elfoglaltságát. Így telik aztán egyik év a másik után és egyik évtized a másik után. Az ember rá sem ér, hogy gondoljon vele: folyik az idô árja és az élete már torkolatához közeledik.

Így voltam én is Mákkupán. Kereszteltem, temettem, együtt örültem híveimmel, együtt könnyeztem velük. Az idô pedig múlott, múlott, anélkül, hogy reágondoltam volna.

Nemrégiben azonban olyan események történtek, amelyek ráterelték a figyelmemet ôsz hajamra, hajlott vállaimra, reszketô kezeimre és csoszogó lábaimra.

A püspöki székvárosban volt ugyanis dolgom. Mifelôlünk a vonat úgy érkezik oda, hogy már reggeli nyolc órakor bent van az ember. Ebben az idôben természetesen a hivatalokban még udvariatlanság volna alkalmatlankodni. Beállítottam hát breviáriumommal, -- a zsolozsmás könyvemmel -- hónom alatt a székesegyházba. Beültem az egyik utolsó padba és zsolozsmázni kezdtem.

Ámde gyarló az ember és az e világhoz kapcsoló gondolatok körülrajozzák imájában még a papot is. Ahogy elôre tekintettem a szentély padjai felé, eszembe jutott az az idô, amikor mint kispap térdeltem ott az ünnepi nagymiséken és ahogy a nagyoltárra néztem, föltámadt elôttem életem legfontosabb pillanata: amikor pappá szenteltek azon a helyen.

Észre sem vettem, hogy mennyire múlott emlékezés mellett az idô. Órámra nézve, láttam, hogy már 9 óra jóval elmúlt és fölugorva siettem a Püspöki Irodába.

Eltelt a délelôtt és már-már tizenkettô felé járt az óra, mire minden hivatalos ügyemet elvégeztem.

Irataimat belsô zsebembe tettem és ekkor meghökkenve konstatáltam, hogy a breviáriumomat elhagytam valahol. De hol? Irodáról-irodára mentem, fölnéztem a püspöki fogadóterem elôszobájába is, hogy talán e helyeken tettem le. De nem találtam sehol.

Szomorított a dolog. Ez volt az új breviáriumom, a második zsolozsmás könyvem hosszú életemben. Az elsô, melyet fölszentelésemkor vettem, kitartott egészen addig, amíg 1913-ban a boldogemlékû X. Pius pápa lényeges változtatásokat nem rendelt el a papi zsolozsmáskönyvben. Ekkor vettem egy újat. Kíméltem, vigyázva fogtam a kezembe, hogy be ne piszkoljam annak finom, vékony lapjait. Valahányszor imádkozni kezdtem, szeretettel siklott végig a szemem oldalának ragyogó aranyozásán. A másik breviáriumomat betettem a könyvtáramnak egyik alsó zugába, emezt pedig, az ,,új breviáriumomat'', ott tartottam az íróasztalomon.

Keresô utamon végül is a székesegyházba értem. A sekrestye zárva volt, de jókor jöttem, mert a harangozó épp a toronyba készült delet kondítani. Megvártam hát, míg lejön és elôadtam neki a bajomat:

-- Az új breviáriumomat itt felejtettem a székesegyház egyik padjában. Nem találták meg, kérem?

-- Nem tudok róla, -- válaszolt udvariasan a sekrestyés -- mert ma délelôtt máshol volt dolgom és a fiam látta el helyettem a szolgálatot. Hanem tessék velem jönni a sekrestyébe. Ott van egy fiók, ahová a talált dolgokat be szoktuk tenni. Ha behozta valaki, biztosan ott lesz.

Úgyis cselekedtünk. A jó sekrestyés össze-vissza hányta a fiók tartalmát, de aztán kimondta a szentenciát:

-- Új breviárium itt nincs. Ami itt van, az csupa ócskaság.

Nem nyugodtam bele a dologba, hanem magam is odamentem mellé és megnéztem a talált tárgyak fiókját. A legtetején ott volt az én ,,új breviáriumom'' is.

-- Nézze, hát itt van! Ez az! -- szóltam örömmel és méltatlankodva néztem a sekrestyésre, hogy nem találta meg kedves jószágomat.

Ez azonban kivéve azt a kezembôl, megnézte elôl is, hátul is, az oldalát is, végül kinyitotta és lesújtó véleményt mondott:

-- De hát a fôtisztelendô úr új breviáriumot keresett, ez pedig egy öreg, zsíros, elkopott vacak!

Mintha mellbe vágtak volna, úgy megütôdtem ezeken a szavakon. Az én új breviáriumomról azt meri mondani valaki, hogy öreg, elkopott vén vacak!

De aztán megnéztem és magam is igazat adtam a sekrestyésnek. Elnyûtt, öreg jószág volt ez már. A mindennapi használat éveken keresztül elkoptatta. Én azonban mindennap láttam és úgy nem vettem észre, hogyan kopott, rongyolódott, piszkolódott, -- öregedett.

Az utam a székesegyház közelében egy elôkelô üzlet kirakata elôtt vitt el. Ennek háttere tükörüveg volt és megállva, végignéztem benne magamat. Megállapítottam azt, amire eddig nem is gondoltam, hogy magam is elkopott, törôdött, öreg ember vagyok. Hajlott a hátam, mint az olyané, aki már a földbe készül bújni. Arcomat redôkre szántotta föl a kor, szemeim nem fénylenek már az ifjúság tüzében, a ruhám pedig kopott, zöldes, mint azé a legtöbb öreg emberé, aki azzal hárítja el az újnak vételét, hogy jó lesz az még, ami van.

Fájdalommal konstatáltam, hogy bizony már én is öreg vagyok.

* * *

A másik esemény, amely eszembe juttatta, hogy fölöttem is eljártak az évek, néhány napra rá történt.

Plébániámon egy buzgó tanító szervezte meg és vezeti a szívgárdistákat. Ilyenkor nyáron sem hagyja magukra ôket. Sôt talán ebben az idôben még nagyobb szükségük van a gyermekeknek foglalkoztatásra, mert szüleik aratóban vannak, látástól vakulásig távoltartja ôket otthonról a munka és a gyermekek magukrahagyatottak.

A jó tanító úr kirándulásra vitte a gárdistákat és mint minden esztendôben, engem is meghívott. El nem mulasztattam volna egy évben sem, hogy legalább egyszer kimenjek velük. A gyermekek játéka, zsivaja felüdített mindig és örömmel tartózkodom közöttük. Hiszen minden pap szereti a gyermekeket. Jézus is szerette.

Este aztán fölvirágozott kalappal, fáradtan, de csengô énekszóval vonultunk vissza az erdôbôl a faluba. A tanító úr haladt az élen, én meg sereghajtónak az utolsók között döcögtem. Kalapom mellett nekem is néhány mezei virág volt, amelyet a gyermekek tûztek oda. Örömük tellett benne, hogy kiválasszák a legszebbeket és ôk maguk illesztették fövegem mellé. Hogy okozhattam volna nekik szomorúságot azáltal, hogy nem fogadom el?!

Híveim kicsôdültek az utcaajtóba, nézni a kicsinyek bevonulását. Darázs-Kuszkó Vera, az Olvasótársulatnak kenetes elnöknôje is ott állt portájuknál és hallottam, ahogy bevisított lányának az udvarra:

-- Gyere csak már Örzse! Nézd még a plébános is velük van. Hogy nem restelli vénségire együtt masírozni a gyerekekkel?! Oszt' még virág is van a kalapján. No de ilyen maskarát!

Bizony elrestelltem magam. Íme, nem gondoltam arra eddig, hogy megöregedtem, sôt -- mint ahogy jó hívem mondotta -- eljutottam a ,,vénség'' napjaiig. Magamtól nem eszméltem rá, hogy ami illik a javakorban, az már egy kissé komikusan hat a ráncos arc, ôsz haj, csoszogó lábak és meghajlott derék korában. Darázs-Kuszkó Vera szavából megértettem ezt is.

Hát bizony vegyék tudomásul ,,A Szív'' olvasói, akik majd elkövetkezô történeteimet betûzgetik, hogy nemcsak mákkupai plébános vagyok, hanem öreg is vagyok. Ez pedig azt jelenti, hogy az élet emlékeit megbékélve, csendes nyugodtsággal, életbölcsességgel nézem már.


3. A nagy-kereszt

Minden temetônek középpontja és dísze a nagykereszt. Ennek lábánál találkoznak a sírsorok útjai és körüle szokták eltemetni a papokat.

A mákkupai temetô nagy-keresztjét én állíttattam. Jobban mondva, a régit máshova vitettem át és helyébe emeltettem a mostanit. Ez volt állásom elfoglalása után az elsô plébánosi alkotásom.

Ennek históriája így esett meg:

* * *

Mákkupára való megérkezésemkor még le sem szállottam a kocsiról, amikor a sekrestyés jelentette:

-- Plébános úr kérem tisztelettel, beteghez hívtak bennünket. (Mindig többesben beszélt a jó öreg és magamagát is beleértette.) Mégpedig sürgôs a dolog, mert már a végit járja a vén Tarki.

-- Hát akkor megyünk az Úr Jézus nevében, mert az elsô a kötelesség és a lelkek üdve -- feleltem reá.

Be sem mentem a plébániára, hanem a kocsissal küldve be porköpenyegemet és kézitáskámat, megindultam a templom felé. Közben kérdést intéztem a mellettem baktató sekrestyéshez, hogy kicsoda is az a beteg és mi baja van? A sekrestyésnek sem kellett több, csak úgy bugyogott belôle az információ.

- Bíz' olyan ember az a vén Tarki, amilyenbôl bár mentôl kevesebbet teremtsen a fölséges Úristen. Nem látta az kérem alássan a templomot bévülrôl, amióta az igazi párjával megesküdött. A pénz volt annak az istene egész életében.

-- Igazi párjával? -- érdeklôdtem. -- Hát nem igazi is volt neki?

-- Volt-e? -- fûzte tovább a szót a sekrestyés -- volt ám, de nem is egy. A hites felesége csak addig volt jó, amíg ráíratta a birtoka felit és dolgozni tudott. Amikor aztán elbetegeskedett, elkergette. Azóta meg már a negyedikkel él. Mindenikkel csak úgy balkézrôl. Az egyetlen, akit megtûr maga mellett, a törvényes leánya. Most is az ápolja és az is hívatta a Plébános urat, hogy hátha megmentheti még az apja lelkét. Mert a testinek már kondítottak: a rákbetegség ugyancsak elhatalmasodott rajta.

Elszomorodtam ezek hallatára. Hát bíz' az én elsô mákkupai haldoklóm, úgy látszik, nem valami példás ember. Az öreg azonban kéretlenül is folytatta:

-- De még ha csak ez volna a baj! Ám amennyi forintja van a vén uzsorásnak, -- pedig sok van neki -- annyi átok ragad hozzá. Nem akadt annak soha egyetlen szolgája és munkása se, akit meg ne rövidített volna. Aztán, aki csak adósa volt, száztetejivel fizetett néki. A szôllejét a Büki-Horváthnétól szedte el. Ötszáz forintért árvereztette el, amikor Bükinénak meghalt az ura és itt maradt öt gyerekkel. Pedig csak kétszáz forintot kölcsönzött a Bükinek, de a törvényben hamisan megesküdött, hogy ötszáz volt. Az alvégi szántóját pedig kártyaadósságba húzta ki a Fazekas asztalos alól. Váltót adott néki ez a könnyelmû fráter és ráment a három lánc jó földje...

Folytatta volna még a vén Tarki bûnlajstromát, de beértünk a sekrestyébe. Magamhoz vettem az Oltáriszentséget, egy elôkerült ministránsgyereket elszalajtottunk a Tarki portára, hogy jelezze jöttünket és elindultunk, miután a sekrestyés megkondította a lélekharangot.

A betegháznál együtt voltak a szomszédok. Áhítattal térdepeltek le, amint beléptem. Az ágyban behunyt szemekkel feküdt egy csontra aszott öregember. Elhelyeztem az asztalon a Legméltóságosabbat és odaléptem az ágyhoz. A haldokló fölnyitotta szemeit: a következô pillanatban eltorzult az arca, kissé fölemelkedett és rám rivalt:

-- Ki hívta magát ide?

-- Az Úr Jézus nevében jöttem, -- feleltem szelíden -- aki irgalmas Szívével meg akar bocsátani magának...

De nem fejezhettem be mondatomat, mert félbeszakított:

-- Eddig is megvoltam én a Jézus nélkül, eztán is megleszek. Maga pedig pusztuljon innét. Hallja! Pusz...

Most meg már ô nem fejezhette be mondatát. Hátrahanyatlott, arca fehér lett, szemei kifordultak, egyét hörgött... és vége volt.

Megrendülve állottam ott. A következô pillanatban visszatért lélekjelenlétem és reszketô hangon szólottam a körülállókhoz:

-- Imádkozzunk, hogy az Isten szebb halált adjon nékünk, mint amilyent e szerencsétlen felebarátunk halt itt a szemünk láttára...

A szobában nagy csend volt. Ahol a kaszás suhint, ott elhal az emberi szó egy pillanatra.

Imádkoztunk. A végével fölsírt az ágy mellôl az öreg Tarki törvényes lánya:

-- Édesapám! Miért nem tért az Istenhez? Miért adta az ördögnek a lelkét?!

Az ágy fejénél egy csúnya csellák asszony állott. Késôbb megtudtam, hogy legutóbb ezzel élt a vén Tarki. Odanyúlt a halott párnája alá és kihúzott onnét egy fekete ünneplô mándlit... Ennek zsebébôl jól tömött, nagy, vörös tárca kandikált ki. A Tarki-leány, aki egy pillanat elôtt még az apja lelkét siratta, odaugrott és ki akarta kapni az asszony kezébôl:

-- Az az enyém! Én vagyok a törvényes leánya. Ahhoz kendnek nincs jussa! -- kiáltotta. Az asszony azonban nem engedett és szintén visítani kezdett. A szomszédok ugyancsak beleavatkoztak, ki az asszony, ki meg a leány mellett. Csak nagy nehezen tudtam rendet csinálni; a tárcát elvettem, ott a helyszínen megolvastam a benne lévô pénzt és tanúk elôtt átadtam a leánynak.

Nagyon szomorúan mentem haza... Egy szörnyû élet fejezôdött itt be, szörnyû módon. Úgy, hogy visszautasította a megbocsájtó irgalmat és kihívta az Isten igazságosságát...

* * *

Ugyanaznap délután még egy másik beteghez is hívtak. Ennek esetét és a temetô nagykeresztjével való kapcsolatát, majd legközelebb beszélem el.


4. Hogy cseréltem föl a temetô-nagykeresztjét?

Órákon keresztül a mákkupai legelsô betegellátásom hatása alatt állottam. Megdöbbenve gondoltam vissza arra a jelenetre, amikor az öreg Tarki visszautasította a jó Isten megbocsátó kegyelmét. Pedig ott suhintotta már a kaszáját a halál az ágya fölött. Visszaborzadtam ennek a szerencsétlennek egész egyéniségétôl. Hosszú életén keresztül bûnt bûnre halmozott. Vagyonának minden forintjához a jogtalanul megsanyargatottak átka tapadt, vadházasságának minden egyes napja egy-egy rúgás volt az Isten törvényén és bûnös szívét elvonta a vallásos élet javító hatásától. Összeborzadtam, amikor elgondoltam, miként fogadhatta a bírói trónon ülô Üdvözítô ezt a sáros, piszkos lelket? Délben még enni sem tudtam emiatt. Az igaz, hogy rendes ebédem sem akadt, mert háztartásom még nem volt beállítva. A sekrestyés felesége hozott egy kis meleg levest és amellé falatoztam abból az elemózsiából, amit elôzô plébánosom az útra adott.

A sekrestyés még ebéd elôtt figyelmeztetett, hogy délután egy másik beteghez is kell mennünk. Most már meg sem várta a kérdésemet, hanem magától informálni kezdett errôl a hívemrôl.

-- Czikonya Verának hívják azt a szegény asszonyt, -- beszélte a sekrestyés -- akihez ma délután megyünk. Úgy látszik megkönyörül már rajta az Úristen és magához veszi. Ennek ugyan megváltás lesz a halál!

-- Hát hogy-hogy? -- lendítettem az öreg beszélôkedvén.

-- Hát úgy, kéremalásan plébános úr, hogy ez a Vera már ezen a világon elszenvedte a purgatóriumot. Elôször is tengersokat kínlódott az urával. Korcsmázó, iszákos ember volt és bizony a napszámjának felét sem adta haza. Merthát napszámos volt. A második fiával feküdt gyerekágyban a Vera, amikor a Czikonya elhagyta. Elment kubikolni a Tiszahátra és többé vissza se jött. Ott állt össze valakivel, a hites feleségének pedig tájára se nézett többé. Attól kezdve napszámba járt az asszony és maga nevelte föl a két gyermekét. A kisebbik négy esztendôvel ezelôtt, tizenhat éves korában meghalt a szárazbetegségben. A nagyobbik meg szabólegény volna, de már az is itt van két éve az anyja nyakán, mert hát ô is hektikás. Nem tud dolgozni az sem semmit. A Verán is elhatalmasodott a mellbetegség, de még két héttel ezelôtt is napszámban volt. Onnét vitték haza, mert vért hányt. Úgy szenvedett az az asszony, mint a Boldogságos Szûzmária a kereszt alatt. Nem szólt az soha egy rossz szót sem, hanem csak az égre nézett, ha nagyon feketén borult be az ô ege. Sajnálja is mindenki az egész faluban.

-- Aztán vallásos volt-e az a Vera? -- faggattam a sekrestyésemet. Abban a pillanatban meg is kaptam a választ.

-- Hát bizony egy szó rosszat sem tud arról senki. Minden vasárnap ott volt a templomban, jóra intette a gyermekeit és újhold vasárnapján sohasem mulasztotta el a gyónást meg az áldozást. Most is ahogy beteg lett, elsô dolga volt a plébános úrért izenni. Dehát az nem bírt már akkor menni és így a szomszéd faluból a káplán gyóntatta meg.

Délután aztán elmentem a Czikonya Verához is. Betlehemi szegénységet és szomorú elhagyatottságot találtam ott. A csontra aszott asszonynak két nagy szeme tüzelt a láztól. Ágya mellett kuporgott egy széken a fia, akinek szintén csak a szemét kellett volna lefogni. Szárazon, kongó hangon köhögött a szegény legény is és a zsebkendôje, amellyel a száját iparkodott befogni, itt is, ott is véres volt. A szoba sepretlen, az asztalon piszkos edények, az ágy gyûrött, mert senki sem volt a nagy elhagyatottságban, aki segített volna a két tehetetlen nagybetegen.

Meggyóntattam a haldoklót és utána megáldoztattam. A betegek kenetét már nem kellett neki feladnom, mert a szomszéd káplán két hét elôtt részesítette benne. Könnyekig meghatott az az áhítat, amelyet a beteg és roncsegészségû fia tanúsítottak. Végül néhány jó szó után menni akartam, de Vera asszony még tartóztatott.

-- Kérésem volna még a plébános úrhoz -- suttogta alig hallhatóan.

-- Azért könyörgök instálom, hogy a holnapi szentmiséjébe foglalja be a szándékomat. Kérem a fölséges Mindenhatót, hogy ezt a szegény Jóskát ne hagyja sokáig itt kínlódni, hanem a jó Jézus vegye magához ôt is.

A szintén nagybeteg, görnyedthátú fiatalember azonban közbeszólt:

-- Ne kívánja ezt, édesanyám -- mondta könnyektôl elcsukló hangon.

-- Hiszen úgysem élek már én soká. De bízzuk azt a Mindenható akaratára. Ô tudja, hogy meddig kell vergôdnünk és Ô tudja azt a napot is, amelyen a legalkalmasabb, hogy országába vigyen föl bennünket.

-- Hát bizony igazad van, édes fiam -- hagyta helyben a haldokló...

-- A jó Isten legjobban tudja, hogy mit csinál. Legyen áldott az Ô akarata.

Szomorúan mentem el ettôl a háztól is. Lehangolt ennek a két sokat szenvedett embernek a sorsa, akiknek számára minden nap új és új keresztet hozott. Ámde e szomorúságot bámulattal enyhítette az a nagy hit, az az odaadó megnyugvás és a szenvedéseknek készséges vállalása, amit ez a két lélek tanúsított.

Azóta is nem egyszer tapasztaltam hosszú papi életem alatt, hogy igénytelen, koldus-külsôben és faragatlan szívekben, néha szenteknek hôsiessége lakozik...

* * *

Harmadnapra két temetés volt a faluban.

Az öreg Tarkit földelték el. Az egyházi temetést meg kellett tagadnom, mert vadházasságban halt meg anélkül, hogy legalább a halálos ágyán megtért volna. Sôt ennek tetejébe durván visszautasította a szentségeket. A temetés áldó szertartása csak azoknak jár ki, akik az irgalmas Istennek gyermekei, de nem áldhatjuk Jézus ellenségeit. A Tarki vadházastársa nem nyugodott ebbe bele és elhozatta a szomszéd faluból a kálvinista prédikátort. Ez aztán ékes szónoklatot eresztett meg a koporsója fölött. Megdicsérte az elhunytat, hogy nem kellett neki a pápás egyház hókuszpókusza.

Ugyanaznap temettük el a Czikonya Verát is. Amint sírjához kísértem, elmentem a temetô nagykeresztje elôtt is. Két hatalmas keményfagerendából ácsolták ezt és aranyos, nagy betûkkel volt reávésve a mondás: ,,Isten az irgalom!''

Az úton egész a sírig és aztán vissza plébániámig folyton csak az járt az eszemben, hogy ez a fölírás nem illik a temetô keresztjére. Lehetetlen az, hogy az Isten egyformán fogadta a bûnben megátalkodott Tarkit is, meg a töredelmes szívû Czikonya Verát is. Az Úr Szíve jóságos és kegyessége végtelen, -- igaz. De annak is igaznak kell lennie, hogy a kegyelem ideje az ember számára a halál pillanatában lejár. Akkor, amikor a lélek megjelenik az Örökkévaló ítélôszéke elôtt, már a Bíró ül abban. A Bírótól pedig igazságot vár mindenki.

Hazamenet elhatározás érlelôdött meg bennem. Még aznap elhivattam az egyik ácsmestert és megbeszéltem vele, hogy új keresztet készít a temetô számára. Ugyanolyan lesz az új is, mint amilyen a régi volt, csak más írás áll majd rajta. Azt vésse ki reá aranyozott betûkkel, hogy ,,Isten az igazságosság!''

-- De hát aztán hová tegyük plébános úr a régi keresztet? -- érdeklôdött az ácsmester.

-- Azt majd kivesszük onnét -- rendelkeztem -- és felállítjuk a temetô külsô falához, oda, ahol az országút vezet el, írásával az út felé.

Így aztán két kereszt van a mi temetônkben. Az egyik a sírok között áll és a halottak számára rajta a felírás: ,,Isten, az igazságosság!'' Mert bizony azok számára, akik földi életük pályáját lezárták a halállal, már csak az Isten igazságos ítélete következik.

A másik kereszt azoknak a számára áll ott, akik még nem lakói a temetônek, akik még az élet országútját járják és akiknek tettei számadását még nem zárta le az Isten keze. Nekik hirdeti a kereszt, hogy az ,,Isten az irgalom!'' Mert amíg a szív dobog, addig van még idô a megtérésre és készséges az Úr a megbocsátásra. Amint azonban a szív megszûnt verni, már az igazságosság a bírálója.


5. Egy elhagyatott papi sír

Mákkupán is, -- mint az mindenhol szokás -- a temetô nagykeresztje körül helyezték nyugalomra az ott elhunyt papokat.

Amikor az ácsmester felállította azt az új keresztet, amelyet a temetô számára készíttettem, magam is kimentem a munkához. Ekkor láttam, hogy a kereszt mögött egy teljesen elhanyagolt sír domborul. Benôtte a fû és paréj. Nyoma sem volt, hogy valaha virág virított volna rajta. A keresztfáját pedig görcsösre ette az idôk foga és bizony csak nagy nehezen tudtam kibetûzni annak a nevét, aki alatta nyugszik. Gamási Kende Bertalant olvastam a korhadt fejfán.

-- Ki volt ez? -- kérdeztem az ácsmestert, de sem ô, sem a segédei nem tudták. A sekrestyés, aki hûséges kisérôül szegôdött a munka vizitálásához, valamire emlékezett:

-- Úgy tudom, -- mondotta -- hogy a ,,Koma-plébános'' fekszik ottan. Azt mondják az emberek, hogy nagyon gazdag volt, de éppen olyan fösvény is. Pentele Gábor, az öreg kántor sokat tudna róla mesélni, ô még szolgált alatta, ôt kérdezze majd meg a plébános úr.

Felállították a keresztet és hazatértünk a temetôbôl. Aznap újra és újra eszembe jutott, hogy vajon ki is lehetett ez a Gamási Kende Bertalan plébános? Miként van az, hogy ennyire elfelejtkeztek sírjáról és senki sem akadt, aki egyetlen virágot is ültetett volna reá?

* * *

A következô nap más gondokat hozott és kiment a fejembôl az a fûvel benôtt sírdomb. Harmadnapra az egyik éltesebb gazda állított be hozzám és valami örökösödési ügyben a keresztlevelét kérte. Elôszedtem az 50 év elôtti matrikulákat és kiállítottam a kívánt okiratot. Ennek rovatai között olvastam, hogy az öreg gazdának Gamási Kende Bertalan mákkupai plébános volt a keresztapja. Felcsillant bennem a remény, hogy a gazdától talán megtudhatok valamit az elárvult sír lakójáról.

-- Hát édes bátyámnak a Kende plébános volt a keresztapja? -- kérdeztem és lestem a választ.

Az öreg elôször a jobb lábáról a bal lábára állt, aztán egyik kezébôl a másikba vette át a kalapot, szabaddá vált jobbjával megtörölte a bajuszát, megköszörülte a torkát és csak aztán válaszolt.

-- Hát bizony ô volt a keresztapám, instálom alássan. De hiába volt, mert hát nem is hagyott rám egy fületlen gombot sem. Pedig gazdag ember volt.

Nem akartam tovább faggatni az öreget, mert láttam, hogy nem valami jó emlékeket ôriz a keresztapjáról. Lepecsételtem a keresztlevelet és parolázván vele, elbocsájtottam.

Magamra maradva lapozgatni kezdtem az öreg matrikulának sárgult lapjait. Alig volt abból az idôbôl olyan oldal, amelyiken két vagy három ízben ne a Gamási Kende Bertalan mákkupai plébános lett volna beírva keresztapának. Vagy 20 oldalt néztem át és 37 esetben szerepelt a neve ilyen minôségben.

Eltettem a matrikulát, de kíváncsiságomat izgatta a dolog. Estefelé aztán felkerestem a fiatal Pentele tanítónak házát, ahol nyugalomban élt Mákkupának legöregebb híve, a mostani tanítónak nagyapja, Pentele Gábor, egykori kántormester.

* * *

Ôszintén örültek jöttömnek és azt sem tudták, hogy hova tegyenek. Borral kínálgattak és azt szürcsölgetve, rátereltem a szót a régi idôkre és Gamási Kende Bertalan egykori mákkupai plébánosra.

Az öreg Pentelébôl eleinte csak úgy csöpögött az emlékezés forrása, de hamarosan dúsabb vizûvé vált és a következôket tudtam meg belôle:

Kende plébános galamblelkû, jóságos ember volt. Szókincsébôl a ,,nem teszem meg'' kifejezés teljesen hiányzott. Egyszer egy földhöz ragadt szegény ember fiának a keresztapaságát irgalomból elvállalta és az újszülöttnek ajándékba egy csillogó, sárga körmöci aranyat adott. Nagy érték volt ez akkor!

Az elsô keresztapai felkérést sok többi követte. Ahány nincstelen ember volt a faluban, valamennyi a plébánost hívta meg komának. A jószívû pap nem tudott ellentmondani és mindegyiknek kijárt a körmöci arany.

Egy évtized múlva a falu negyedének már komája volt a mákkupai plébános. Úgy is nevezték a nép száján, hogy: ,,Koma-pap'', mert a magyar ember nagyra tartja ezt a keresztkútnál bogozott köteléket.

Kende plébános nem is felejtkezett el a sok keresztfiáról és keresztleányáról. Vasárnaponkint összegyûjtötte ôket a plébánia udvarán, kikérdezte a csöppségeket, hogy tudnak-e már imádkozni? Jó intelmeket adott a nagyobb süvölvényeknek és ilyenkor valamennyi egy külön erre a célra beszerzett fényes ezüst hatossal loholt haza.

Ámde a sok komaságnak másirányú következménye is lett. A plébánossal rokonságba keverôdzött családok a plébániához tartozónak vélték magukat és mint ilyenek, úgy gondolták, hogy mentesülve vannak a párbér fizetése alól. Ha meg aztán valami örvendetes, vagy gyászos esemény adódott elô a családban, -- esküvô, vagy temetés, avagy keresztlevél kellett, -- mindig otthon hagyták a pénzestárcát, mert hát a ,,Koma-pap'' csak nem vesz el fizetséget a ,,rokonaitól''? A vége azután az lett, hogy a mákkupai plébánia amúgy sem nagy jövedelme jó harmadára csökkent le.

A szeretô szívvel kiosztott ezüst huszasok pedig azt a hiedelmet keltették a falu híveiben, hogy papjuk szörnyen gazdag lehet. Számítottak is erre a gazdagságra és a falu 37 keresztfia és keresztlánya úgy gondolta, hogy a hófehér hajú, mosolygós arcú és jóságos kékszemû öreg plébános a végrendeletében is bizonyosan meg fog majd emlékezni keresztgyermekeirôl.

Annál nagyobb volt a megrökönyödés, amikor Kende plébánost eltemették, de a keresztgyermekeket senki sem hívta a községházára, hogy az ,,örökséget'' átvegyék. A falu 37 családja kisemmizettnek érezte magát és szép reménységüknek füstbemenése a rokoni szeretetet gyûlölködéssé alakította át. Meg voltak gyôzôdve valamennyien, hogy az öreg plébános hûtlen lett hozzájuk és ,,a tengersok pénzét a papokra hagyta.'' Senki sem hitte él, hogy a jószívû pap koldusszegényen távozott el a világból. Végrendeletet sem csinált, hiszen nem volt mirôl.

Késôbb aztán, amikor egy alkalommal a plébánia poros és sárgult régi iratai között kutattam, megtaláltam az öreg Kende plébános halálára vonatkozó okmányokat is. Ott volt a jegyzôkönyv, amelyet a kerületi esperes vett fel a halál után. Ennek tanúsága szerint Kende bugyellárisában három ezüst huszast és tizennégy váltókrajcárt találtak. Utána megjegyezte még az esperes, hogy: ,,szorgosan átkutatám az Istenben boldogultnak összes szekrényeit és fiókjait, de sehol sem leltem több pénzt''.

A jegyzôkönyv mellett feküdt az esperesnek egy másik irata. Körlevél volt ez a kerület többi papjaihoz. Arra szólította fel benne az esperes ôket, hogy ,,a minden vagyon nélkül elhunyt Gamási Kende Bertalan oltártestvérünknek temetési költségeihez járuljanak hozzá a kollegák testvéries szeretettel''. Utána következtek az aláírások, hogy melyik plébános és melyik káplán mennyit adott; a hiányzó 18 pengôforintot pedig az esperes a magáéból fizette ki.

* * *

Íme, ez volt hát a nagy kereszt mellett domboruló, dudvával benôtt, elhagyatott sír lakójának a története. Jóságos volt a szíve és szeretetét osztogatta a szegényeknek és nekik adta apránkint a kis pénzét és nékik engedte el jövedelmének jórészét is. A telhetetlen emberi gyarlóság azonban még ennél is többet kívánt és többet remélt. Amikor aztán nem kapta meg a várva-várt örökséget, melyet nem volt mibôl megkapnia, emlékébôl is kitagadta jótevôjét, sôt még sírját is a pusztulásnak engedte át és a fûnek, dudvának, paréjnak.

Sok csúnya bûnnek szülôje az igazságtalanság. Egyik bûn közülök a hálátlanság.


6. A 48-as honvéd-pap sírja

A nagy kereszt baloldalán kôvel kerített, vasráccsal körülvett, jól ápolt sír áll. Szép kôkeresztjén aranyos betûkkel bevésve olvasható a felírás: ,,Itt nyugszik Farkas Ábrahám, mákkupai esperes-plébános, 1848-as honvédfôhadnagy. Élt 40 évet, meghalt 1866-ban. Az örök világosság fényeskedjék neki!''

Egyik esti sétámon, amit szokásom szerint a temetôben tettem, épp e sír mellett találkoztam a sírásóval. A virágokat öntözte, nyírogatta. Beszédbe elegyedtem vele és a szót a megboldogultra tereltem. Különösen az érdekelt, hogy ki tartatja ilyen szép rendben ezt a sírt? Merthogy a sírásó nem a klérus iránti tiszteletbôl fordít ekkora gondot és költséget reá, azt valószínûnek gondoltam.

Megtudtam, hogy a szomszéd község orvosa ápoltatja a sírt, amit a sírásó egész természetesnek tartott.

-- Hát bizony hálával is tartozik az a doktor a Farkas esperesnek, -- beszélte a temetô ôre -- mert hát szép vagyont hagyott rá. Mindenét neki testálta.

-- Rokona volt talán neki? -- vetettem föl a kérdést.

-- Rokona hát, -- hangzott a válasz -- hiszen úgy tudjuk, hogy a fia volt az esperesnek.

Kellemetlenül érintett ez a felelet. Nem is érdeklôdtem tovább, hanem hazafelé tartottam. A sírásó kötelességének gondolta, hogy legalább a temetô kapujáig elkísérjen és közben kéretlenül is folytatta információját:

-- 66-ban halt meg ez az esperes, bizony fiatalon. A nagy kolera vitte el. A jegyzôné édesapját gyóntatta meg és attól kapta meg a kolerát. Harmadnapra aztán ôtet is eltemettük. Pedig kár volt érte. Nagy, szép szál ember volt, mindig zsinóros ruhában járt.

* * *

Nemsokára a jegyzôéknél voltam vacsorára hivatalos. Fúrta az oldalamat az érdeklôdés, vajon igaz-e, hogy Farkas esperesnek az életében olyan szomorú és papi becsületre és kötelességre foltott vetô hiba volt? Úgy gondoltam, hogyha valaki, hát a jegyzôné felvilágosítással tud szolgálni.

Egyenesen kirukkoltam hát a kérdéssel. Meg is kaptam a választ:

-- Bizony igaz az! -- állította a jegyzôné. -- Farkas esperes az én apámtól kapta meg a kolerát és bele is pusztult szegény. Minden vagyonát a fia örökölte, aki most Gorkafalván orvos. De hálás is az apja emlékének, mert nagy gonddal ápoltatja a sírját és minden esztendôben meglátogatja Mindenszentekkor.

-- Uram Istenem! -- sóhajtottam szomorúan. -- Igaz volt tehát! Íme a jegyzôné is úgy tudja, hogy a Farkas esperes valamikor a bûn útjára tévedt.

* * *

Végére akartam járni azonban a dolognak. Tudni szerettem volna, hogy valóság-e, amit a sírásó mondott, a jegyzôné megerôsített és úgy látszik, az egész falu állított? Meghagytam ezért a temetôcsôsznek, hogyha Mindenszentekkor a gorkafalvi orvos ellátogat a sírhoz, kérje meg a nevemben, hogy fáradjon el a plébániára.

Mindenszentek elôtt két nappal el is jött hozzám. Kicsiny, sovány, szakállas emberke volt. Kék szemébôl jóság sugárzott, modora csendesnek, komolynak mutatkozott.

Épp úgy, mint a jegyzônénél, néki is egyenesen, minden kertelés nélkül feltettem a kérdést:

-- Mondja meg nekem ôszintén, doktor úr, igaz az, hogy önnek a boldogult Farkas esperes volt az édesapja?

Vendégem elsápadt, szemeit könnyek öntötték el, keze ökölbe szorult és a fájdalomtól elfojtott hangon válaszolt:

-- Nem igaz, plébános úr! Gyalázatos és alávaló rágalom ez csupán. Ne higyje azonban, hogy csak a megboldogultnak emlékét akarom védeni és szeretetbôl tagadom a dolgot. Isten a tanúm és minden bizonyítékom megvan arra, hogy nem volt Farkas esperes az én édesapám.

Elhallgatott és hagytam, hogy lecsillapodjék ennek a szegény embernek indulata. Éreztem az egész viselkedésén a becsületes felháborodást. Kis idô múlva aztán elmondta nekem a következôket:

-- Farkas esperes messze Délvidéken született. Temesvárott volt kispap, amikor 1848-ban kitört a szabadságharc. Több társával együtt beállott honvédnak. Fôhadnagyságig vitte és az édesapámnak volt segédtisztje, aki mint százados szolgált Görgei seregében. Együtt harcoltak Branyiszkónál és akkor az édesapám megmentette Farkasnak az életét. Ez a kézitusában megbotlott és egy ellenséges katona épp át akarta döfni a szuronyával, de az apám pisztolyával lelôtte. A világosi fegyverletétel után mindketten Kufsteinba kerültek a börtönbe. Ott halt meg az édesapám 1851-ben. Halálos ágyán arra kérte Farkast, aki hûségesen ápolta bajtársát, hogy ha teheti, segítsen valamit a nyomorba jutott családján. Farkas meg is ígérte ezt neki és hûségesen be is tartotta a szavát.

-- 1853-ban Farkas édesanyja, aki elôkelô családból származott és gazdag volt, összeköttetései segítségével kegyelmet eszközölt ki a fia számára. Ennek hazajövetelekor egyik elsô dolga volt, hogy felkeresse családunkat. Édesanyámat azonban már nem találta életben. Egy évvel azelôtt a bánat és a nagy nyomor sírbavitte, engem pedig, aki akkor nyolcesztendôs voltam, az egyik nagybátyám vett magához. De ô is szegény volt és bizony-bizony az az egy karéj kegyelemkenyér, amit nékem adott, nehezére esett. Farkas magához vett és elvitt az édesanyjához. Aztán visszament a szemináriumba, pappá szentelték, nemsokára mákkupai plébános lett. Engem elôször az édesanyja nevelt, amikor aztán az meghalt, intézetbe adott. A vakációkat pedig itt töltöttem nála a plébánián. Miután középiskoláimat elvégeztem, az egyetemre íratott be orvosnövendéknek. Medikus voltam még, amikor meghalt és minden vagyonát -- mert édesanyja tekintélyes örökséget hagyott reá -- rokonok híján reám hagyta. Áldom az emlékét!

Itt elhallgatott az orvos. Ismét elôtörtek könnyei. Csendben szemléltem fájdalmát és nem szóltam, mert ilyenkor a legjobb szer, ha a könnyezô lelket nem érinti az Isten jóságán kívül senki sem. Kis idô múlva a sírással küzködve folytatta:

-- Valahányszor megköszöntem neki sok-sok jóságát, mindig ezzel hárította el hálálkodásomat: ,,Édes fiam, hiszen én az életemmel tartozom a te édesapádnak. Ha százszor ennyit tennék érted, még akkor sem tudnám leróni a hálámat. Aztán enélkül is kötelességem lenne segíteni rajtad, hiszen az apád tiszttársam volt és a hazájáért halt meg a börtönben.

Újabb csend következett. Ezalatt felszáradtak az orvosnak könnyei. Felugrott székérôl, kicsiny, törékeny alakja kiegyenesedett és mintha megnôtt volna, felemelte fejét, szeme szikrázott. Indulattal és érces hangon kiáltotta:

-- De a legjobban az fáj, hogy ennek a nemes embernek becsületébe belegázoltak! Azzal rágalmazzák, hogy megfeledkezett papi kötelességérôl. Azzal rágalmazzák, hogy én a fia vagyok. Pedig sohasem látta, nem is ismerte az édesanyámat. Amikor én születtem, azt sem tudta még, hogy vagyunk-e a világon? Százszor és százszor megcáfoltam már ezt a becstelen mende-mondát, de az emberek nem hitték el. Tudom, hogy most is azt mondják, hogy csak letagadom a dolgot.

Nem tudtam mást mondani szegénynek, mint azt az örök igazságot:

-- Gyarlók az emberek és szívesen hiszik el másokról is a gyarlóságot.

De az Isten igaz és mindenttudó. Egyszer majd mindent napfényre hoz!

* * *

Mákkupai plébánosságom alatt számos alkalommal hallottam még, hogy a gorkafalvi orvosról, mint a Farkas esperes fiáról beszéltek. Nem tettem rá semmi megjegyzést, mert tudtam, hogy a rágalom becsületet égetô tüze olyan, hogy a szó csak olaj reá. Szívem mélyén azonban fájlaltam a dolgot és keserûen konstatáltam, hogy az emberek a papról könnyen hiszik el a rosszat. Köztük is van gyarló és bûnös is, de hány esetben csak rágalom az, amit róluk mondanak!


7. A letört-oszlop

Farkas esperes sírja mellett egy mákkupai kispap nyugszik. A szemináriumban halt meg és a püspöki székvárosból hazahozatta holttestét az édesapja. Én pedig ott adtam neki helyet a papok között, a nagykereszt tövében.

Szülôi szép síremléket állítottak nyugvóhelye fölé. Márványból faragott, kettétört oszlopot ábrázol az emlék, és az oszlop csonkjából remekbe kovácsolt vaskereszt emelkedik ki. Mélyértelmû fejfa ez! A kettétört oszlop egy derékba szakadt apostoli pályát jelképez, amelyik szép tehetséggel, sok jóakarattal, lángoló buzgósággal az Isten országának tartó-oszlopa akart lenni. De a Magasságbelinek rendelése másképpen határozott. A csonka oszlop tetejébôl kiemelkedô kereszt pedig hirdeti, hogy az alatta porladónak élete még a mulandóságával is az Isten dicsôségét és történetével a lelkek üdvösségét szolgálja. Mert bizony ennek a kispapnak halála nagy hatással volt társaira.

* * *

Az elhunyt kispapot Illés Istvánnak hívták. Mákkupa egyik legtehetôsebb gazdájának volt a gyermeke. Szép szál, pirospozsgás ifjú volt. Maga az élet, a duzzadó erô. Lelke pedig csupa buzgóság, az Isten országáért való tennivágyás.

Halálát annak idején a szeminárium prefektusa a következôképp beszélte el nekem:

-- Hétfôn délelôtt István kispap próbaprédikációját tartotta. A halálról választotta témáját és egyik mondata így hangzott: ,,Ma még itt vagyunk, épen, egészségesen. És ki tudja, hogy a következô vasárnapot megérjük-e? Ki tudja, hogy néhány nap múlva nem a koporsó lesz-e már lakóhelyünk és nem domborul-e már fölénk az anyaföld?'' A próbaprédikációt Pistának egyik osztálytársa, Klinkó Márkus bírálta meg és megrótta ezt a mondatát. Hibáztatta, hogy túlságosan hatásvadászó és kiszámítottan az érzelmekre akar hatni. Magam is -- beszélte a prefektus -- igazat adtam a bíráló kifogásának.

-- Ugyanaznap ebéd után bejött hozzám Illés kispap és jelentette, hogy betegnek érzi magát. A gyomrával van valami baj. Felküldöttem a betegszobába és elüzentem az orvosért. Estefelé megjött a doktor, megvizsgálta a beteget. Komoly bajt talált. Úgy mondta, hogy súlyos vakbélgyulladásra van gyanúja. Sebész specialistának kihívását javasolta.

-- Félóra múlva ott volt már a sebész is és a szeminárium háziorvosával konzíliumot tartottak. A konzílium után behívtak és tudtomra adták, hogy gennyes vakbélgyulladásról van szó, azonnali operációra van szükség! Az eset annyira veszedelmes, hogy az operáció életkérdés.

-- Felmentem a betegszobába és kíméletesen tudtára adtam a betegnek az orvosok döntését. A fiatalember elkacagta magát. Majd kiugrott az ágyból, kihúzta szép szál termetét, kidomborította a mellét és hetykén szólt hozzám: ,,Prefektus úr! Nézzen reám! Így néznek ki a halálos betegek? Elrontottam a gyomromat a jó hazai kolbásszal és ennyi az egész. Engem nem vagdosnak az orvosok. Hagyjanak nekem békét, holnapra már kutyabajom sem lesz!''

-- Alig tudtam visszafektetni az ágyba -- beszélte tovább a prefektus -- és hiába magyaráztam neki, hogy milyen veszedelmes az állapota. Közben feljöttek az orvosok is és a betegszobában tartózkodó két osztálytársa -- Hujjon Ádám és Drgon Pál -- szintén segítségemre voltak. De akár a falra hánytuk volna a borsót, éppúgy hatástalan maradt minden szavunk. Makacsul kijelentette, hogy ô nem érzi magát betegnek, az orvosok tévednek, az operációba semmiképpen sem egyezik bele.

-- Az orvosok elmentek és mi magunkra maradtunk a beteggel. Éjfél felé magam is lefeküdtem, de már 8 órakor zörgettek az ajtómon. A betegápoló kispap jött hozzám és jelentette, hogy István rosszul van. Néhány perc múlva már ott álltam az ágyánál. Sápadt volt, kilelte a hideg, pulzusa zakatolt. Most már belátta ô is, hogy baj van és nagy nehezen beleegyezett az operációba. Felkeltettem a spirituálist, aki meggyóntatta Istvánt és feladta neki a betegek szentségeit. Magam szaladtam az orvosokért, onnét a kórházba, úgyhogy kora reggel már megtörtént az operáció. A sebész még a mûtét kezdetén behívott és tudtomra adta, hogy a beteg életben maradásához alig van remény. ,,Megkéstünk, -- mondotta szomorúan -- a bélátfúródás már megtörtént, a hashártyagyulladást pedig, ami ezután következik, bajosan fogja kibírni.''

-- Amikor az operáció után magához tért, tréfálni kezdett. Arról beszélt, hogy egy hét múlva, ha felkel, birkózásra fogja kihívni a sebészdoktort, aki tudvalévôen nagy sportember volt és kispapjainknak is melegen ajánlotta a testgyakorlást, többek között a birkózást is.

-- Az elsô nap csendben telt el, a második nap hajnalán elveszítette az eszméletét és estére meghalt. Épp abban a pillanatban dobogott utolsót a szíve, amikor táviratilag értesített szülei betoppantak a kórházi szobába.

-- Pénteken délben szenteltük be a koporsóját. Társai nevében Klinkó Márkus kispap búcsúzott tôle és így kezdte beszédjét: ,,Testvérünk! Hétfôn délelôtt még a szószéken álltál és azt mondottad, hogy ma még épen és duzzadó egészséggel élhet valaki és ugyanaz a következô vasárnapot már nem éri meg. Azt mondottad, hogy aki hétfôn reményekkel néz a jövôbe, azt már néhány nap múlva az anyaföld sírhalma takarhatja. A te szavad valóra vált. Hétfôn ép és egészséges voltál, ma pedig temetünk...''

Így beszélte el Illés István halálának történetét nékem annakidején a szeminárium prefektusa.

* * *

Valahányszor a temetôben járok és szemem odatéved Illés István sírjára, az emberi erô, a duzzadó egészség bizonytalansága és a szép remények törékenysége jut az eszembe. Úgy áll elôttem ez az ifjú, amint a prefektus elôtt kihúzta magát, testi erejére, fiatalságára appellált és kétségbevonta a halálnak hatalmát. Sírhantja és a fölötte az ég felé meredô kettétört oszlop az ellenkezôt beszélik. Azt mondják, hogy a feszülô izmok megszakadnak, a pirospozsgás arc sápadttá válik, a csillogó szemek megüvegesednek, a tettrekész kezek ernyedten hullnak le -- ha másképp határoz az Isten!

És az Isten kifürkészhetetlen akarata, megfellebbezhetetlen rendelkezése nem egyszer mutatja meg, hogy ketté tudja törni az erôsnek készülô oszlopot is. Ô tudja, miért teszi... Bizonyára így van jól.


8. A töviskoszorús galamblélek

Nem messzire a nagy kereszttôl van egy elhagyott sír. Egyszerû fafejfa korhad mellette és dombja ma is úgy van, mint ahogyan tíz egynéhány esztendô elôtt felhányta a sírásó lapátja. Elmosódott felírása valaha azt hirdette, hogy Farkas Erzsébet nyugszik ott, aki 81 évet élt.

E sír porladó lakójára bizony csak kevesen emlékeznek már a községben, mert hiszen csendes, kevés vizet zavaró kis lélek volt, akinek törékeny alakját hamarosan elfelejtették a szomszédjai, elmúlásának pedig örültek rokonai.

Én azonban nem felejtettem el és mindig meghatódottsággal gondolok erre a galambszelíd, tiszta lélekre, valahányszor csak eszembe jut. Emlékeimben mint Columba nôvér, a kis szerzetes újonc maradt meg. Ha szimbolikus képet kellene róla rajzolnom, egy kis hófehér galambot rajzolnék, amelynek gyenge testét tövisek övezik körül.

* * *

Farkas Erzsébettel az édesanyja halálos ágyánál ismerkedtem meg.

5-6 hónapja voltam már mákkupai plébános, amikor egy hûvös tavaszi éjszakán bátortalanul kopogtatott valaki az ablakomon. Felkeltem. Az utcán nagy kendôbe burkolódzó 13-14 éves törékeny testû leányka állott, aki sírástól elcsukló hangon kért, hogy jöjjek az édesanyjához, mert haldoklik, és lehet, hogy azóta már ki is lehelte a lelkét. Láttam, hogy sürgôs az eset, meg sem vártam, hogy elôkerítsék a sekrestyést, hanem gyorsan magamhoz vevén az Oltáriszentséget és a szentelt olajakat, elsiettem hozzájuk.

Szomorú kép volt, ami ott elém tárult. A szegényes, de tiszta kis szobában a kettôs ágy egyikén holtan feküdt az édesanya. Szeme üveges, szája nyitva. Az asztal mellett tökrészegen morfondírozott a férje: Farkas Mihály cipészmester, a község ismert részeges korcsmatölteléke.

Odaléptem a halottas ágyhoz, kivettem a tarsolyból a betegek olaját és mint ahogy kívánja Anyaszentegyházunk, feltételesen feloldoztam és utána homlokára feladtam az utolsó kenetet az elhunytnak. Mellettem állott a kisleány, vállán még a nagy kendô, arca sápadt volt és könnyein keresztül lelke mélyébôl felcsillanó szeretettel nézett halott édesanyjára.

Résztvevô szavakkal fordultam a gyermekhez, mert hiszen ô volt az egyetlen, akivel beszélhettem a háznál. Vigasztaltam, hogy édesanyja már az Úr országában van és reméljük, hogy lelkének kegyelmes bírája volt a Mindenható.

Szavaimat mozgás neszére szakítottam félbe és arra fordultam, ahonnét a zaj hallatszott. A kormos lámpa fényénél nem vettem észre elôbb, hogy a szoba sarkában másik ágy is áll, és rajta két gyermek fekszik. A kicsinyek felültek és kerekre nyílt szemekkel bámultak anyjuk ágyára. Látszott, hogy most ébredtek fel álmukból és tájékozódnak. Az egyik 9-10 éves fiúcska volt, aki ijedten szemlélte a halottat és mellette 4-5 éves kisöccse kuporgott. Amikor rájuk esett a tekintetem, a csöppség mosolyogni kezdett és bizalmasan meglökve bátyját, elkiáltotta magát:

-- Nézd csak, Jóska! hogy tesz a mama! Hihihi... -- nevetett gyerekkacagással -- nézd csak, milyen grimaszt vág!

A következô pillanatban már ott volt az ágy mellett a leányka, és a sírástól elcsukló hangon csitítgatta az öccsét:

-- Csendben légy, Miska! A mama a Jézuskához ment és te imádkozzál érte!

A gyermek gondolkodása nem tudta felfogni a halál látogatásának rémségét. Kicsiny eszébe csak az kapcsolódott bele, hogy az édesanyja ,,a Jézuskához ment'' és tovább fûzte a Jézuska szóhoz kapcsolódó eszmekörét:

-- Ujuj! -- ujjongott -- akkor majd megmondja a Jézuskának, hogy hozzon karácsonyra csákót, puskát, meg kardot is!

A lármára feleszmélt a részeg és ô is siránkozni kezdett:

-- Jaj Maris! Itt hagytál! Itt hagytál! Mi lesz most énvelem?

Megindultan álltam közöttük. Megborzasztott az életnek e szörnyû képe. Az ágyban a halott, aki mellett nem volt irgalmas kéz, hogy szemét lefogja. A szoba sarkában két gyerek. Az egyik a halál arcából is játékos gondtalanság szemén keresztül a tréfát véli látni. A másik pedig csak sejti a reászakadt csapás szörnyûségét, hogy nincsen anyja. És ebbe a komor keretbe még borzasztóbban illeszkedik bele a részeg családapának siránkozó alakja. Az egyetlen, aki felfogja az Isten látogatásának lesújtó nagyságát, a törékeny, sápadt, reszketô leányka. Hosszú lelkipásztori tevékenységem alatt számos rémes jelenetet láttam, de ennyire megrázót és lehangolót még keveset.

Magam alig segíthettem volna már itt. A gyermeket azonban nem hagyhattam egyedül a halottal, részeg apjával és kicsiny testvérkéivel. Fölkopogtattam hát a szomszédokat, akik hamarosan átsiettek és a falusi ember természetétôl fogva irgalmas szívével segíteni kezdtek a halott öltöztetésében, a szoba rendbehozásában.

* * *

Ettôl kezdve gyakran láttam a kis Farkas Erzsit. Szorgalmasan járt a templomba, rendes havi gyónó volt. Ismertem szívének leghôbb vágyát is, hogy szerzetbe léphessen és életét az Isten dicsôségére, a lelkek üdvére áldozhassa. Épülve szemléltem azt is, hogy miként tolja ki fô-vágyának teljesülését, mert hát nem hagyhatta el az otthonát.

Édesapjára ugyan üdvös hatással volt a nagy csapás: feleségének halála. Abbahagyta a korcsmázást és attól kezdve családjának élt. Kényszerûségbôl szívesen hozott volna új asszonyt a házhoz, de valamirevaló nô nem akadt, hogy élete folyását a szegény és mindaddig korcsmatölteléknek ismert falusi foltozó suszterhez fûzze.

Erzsi így hát nem mehetett el hazulról. A gazdasszony és édesanya helyét kellett pótolnia szerencsétlen apja és két kis testvére oldalán.

A szegény háztartás és a két gyermek nevelésének apró gondjai között ôrlôdtek Erzsi évei. Nagyobbik öccse közben felcseperedett és a szegény emberek kényszerû sorsában édesapja mesterségét tanulta ki: foltozó suszter lett ô is. A legény megnôsült és miután új asszony jött a házhoz, Erzsi felszabadult. Bizony, közben eltelt egy évtizednél is több.

Régi szándékával, hogy zárdába lép, jelentkezett nálam. Szelíden, egyszerû szavakkal mondta el kérését és ugyanolyan megadással válaszolt akkor, amikor érdeklôdtem, hogy melyik rendbe vonzza a szíve?

-- Én csak az Úr Jézust akarom szolgálni és odamegyek, ahol olyan irgalmasak lesznek, hogy befogadnak -- mondta egyszerûen.

Egymásután irogattam ügyében az apácarendekhez a folyamodványokat. Három helyre is elment Erzsi bemutatkozni, de mind a három helyrôl visszautasították. Kifogásolták elôrehaladott korát, aztán a gyenge, sok munkában és szomorúságban összetört szervezetét. Végül aztán akadt egy irgalmasszívû tartományfônöknô, aki felvette Erzsit jelöltnek.

A zárdában megszerették a csendes, szelídlelkû, szorgalmas leányt. Hamarosan beöltöztették és bekerült a noviciátusba. Szerzetesi nevéül a Columbát kapta és ennek magyar jelentése: ,,galambocska'' megfelelt szép, szelíd és türelmes lelkének.

Az Úr kifürkészhetetlen akarata azonban másképpen döntött. Columbát hamarabb vette föl választottainak égi seregébe és nem várta meg, míg galamb-lelkével végigröpködi a szerzetesnôk életének pályáját.

Columba újonc a noviciátusban tífuszt kapott. A tífusz után komoly tüdôtuberkulózist állapítottak meg nála és az orvosok azt ajánlották, hogy a beteget a zárdából vigyék valahova falura és legjobb volna, ha félbeszakítván a noviciátust, egy idôre rokonaihoz menne.

Így is történt. Columbát a szerzetbôl elbocsájtották. Megígérték neki, hogy ha megerôsödik, újra visszaveszik. Így került aztán ismét az atyai házba, öccsének irgalomkenyerére. Az apja ugyanis nem bírt dolgozni már akkor. A régi alkoholélvezet hamar megöregítette és munkaképtelenné tette.

Amikor megérkezett, azonnal ágyba került. Üzent értem és én még aznap meglátogattam. Viaszsárga arcán lázrózsák égtek és két nagy szeme tüzelt. Csendesen, megnyugodva beszélte el, hogy milyen jól érezte magát a zárdában. De aztán jött a betegség és nem tarthatták ott tovább. Zokszó nélkül vette azt is, hogy elküldték és újra a világba került.

-- Ezt így akarta az Úr Jézus -- mondotta -- és azt kívánja, hogy mint világi haljak meg. Én engedelmeskedek neki.

Épüléssel hallgattam e szavakat. Én tudtam, hogy mily repesô szívvel vágyott ez a szegény, sokat szenvedett és sokat nélkülözött leány a zárda magánya és az Isten szolgálata után. Láttam, hogy milyen nagy lélek lakik ebben az egyszerû, tanulatlan falusi leányban, aki élete vágyának teljesülésérôl is le tud mondani és olyan megadással hajtja fejét az Úr reményeket széttépô, sújtó keze alá. Vigasztalni kezdtem, hogy irgalmas lesz hozzá az Isten, nem hal meg, hanem megerôsödik, s aztán visszamegy a zárdába. A beteg mosolyogva tiltakozott:

-- Én tudom, hogy nem lesz az így, plébános úr. Nem leszek én már egészséges többé. Isten magához vesz és én csak arra kérem, hogy fogadja kegyesen azt az én fájdalmamat, amellyel a szerzetesi ruhát levetettem. Mert bizony fájt az, hogy nem hallhattam meg bent a zárdában. Dehát az elöljárók így tartották helyesnek. Én nem kértem ôket akaratuk megváltoztatására. Engedelmeskedtem ebben is.

Könnyek jöttek a szemembe és tisztelettel néztem a betegre, aki nem egy életnek nagy munkáját és sok sikeres tetteit állította az Isten dicsôségének szolgálatába, hanem lelkének lemondását, reményeinek letörését és még azt is, hogy a zárda, számára oly kedves falai közül, visszaküldték a világba, a kegyelemkenyérre.

A kis Columba nem sokáig pihegett betegágyán. Nem is tellett bele egy hónap, magához szólította ôt az Úr. Ott voltam kimúlásánál. Csendesen imádkozva, engedelmességét Jézusnak ajánlva szûnt meg dobogni szíve.

A világ mint Farkas Erzsit, a zárdából visszaküldött leányt temette el. De én Columba nôvért, a galamblelkû Jézus-aráját láttam benne, aki isteni Jegyesét követve, türelmesen, sôt szeretetettel viselte a szenvedések töviskoszorúját.


9. A túlerôs asszony

Az Isten nagy erôt adott az édesanya szívébe. A szeretetnek akkora erejét, amekkorát emberi szívben más viszonylatban ritkán találunk. Minden édesanya nagynak, kiválónak, a földön elsônek szeretné látni a gyermekét és nincs olyan áldozat, amelyet meg ne hozna érette. Néha azonban az anyai szívnek e vágya épp az ellenkezôt eredményezi. Nem gondol arra, hogy az életben a siker és a magas polc nem jelentik egyben a boldogságot is.

A mákkupai temetô sírjai között van egy, amelynek fejénél drága márványemlék emelkedik és halmáról sohasem hiányzik a virág. Egy édesanya nyugszik ebben a sírban, aki a maga esze szerint akarta naggyá és elôkelô úrrá tenni a gyermekét, de -- tönkretette ôt és boldogtalanná nyomorította az életét.

Merdényiné korán jutott özvegységre. Az urának Mákkupa határában volt 300 hold földje, de azt bérbe adta és ô maga szolgabíráskodott a vármegyénél. Egy nagy mulatozáson megfázott, tüdôgyulladást kapott és özvegyen hagyta itt feleségét, árván az akkor ötesztendôs kis Józsi fiát.

Ellentétesebb két jellemet keveset lehet elképzelni, mint amilyen ez az anya és fia voltak. Jóska vézna, csendesen elmélázó, leányos kinézésû ifjúvá serdült. Az anyja meg öles, hatalmas termetével óriásnak számított mellette. Arcáról a kemény akarat és elszántság sugárzott; amikor összehúzta két fekete szemöldökét, egymásra harapta ajkait, kezét ökölbe szorította, annak az asszonynak példaképét tárta a világ elé, aki a regényíróknál férfias és nagyakaratú asszonynak szokott szerepelni.

Az élet elég teret is adott nagy akarata számára. Férje halála után ugyanis kicsiny nyugdíjával visszavonult a mákkupai birtokra. Ott aztán maga gazdálkodott. De úgy, hogy egy suhogó nádpálcájú, bozontos bajuszú ispán sem tudta volna különben. Pompásan rendben tartotta a birtokát. A béreseket úgy kommandírozta, mint egy huszárkapitány a svadronját. Ha valami nem volt a kedve szerint, nem kellett a szomszédba mennie segítségért, hanem úgy leteremtettézte a cselédjeit, mint egy bakakáplár a bundás újoncot. Sôt a keze is odatapintott, ha az engedetlen fiatalság megfékezésére volt szükség.

Emellett az energikus asszony mellett nôtt fel Józsi. Anyja otthon tartotta és házitanítót alkalmazott mellé. A gyerek természetétôl fogva, engedelmes jelleme készségesen botorkált az édesanyja akaratja után és életében elôször próbálta a maga eszét követni, amikor a IV. gimnázium sikeres vizsgája után odaállt Merdényiné elé:

-- Édesanyám, egy nagy kérésem volna -- mondotta. -- Én pap szeretnék lenni. Még pedig szerzetes pap.

Merdényinében elállt a lélekzet. Mit akar az ô fia? Egyáltalában akarni mer az ô tudta és beleegyezése nélkül? Összeráncolta már a szemöldökét és kitörni készült, de a kis Józsi a nagy drukkjában észre sem vette ezt és csendesen folytatta:

-- Megbeszéltem a dolgokat a házitanító úrral és ô is helyesli szándékomat. Én papnak vágyom és a házitanító úr is azt mondja, hogy legjobb lesz, ha szerzetesnek megyek, mert ott mindig lesz irányítóm...

Nem folytathatta tovább. Kitört föléje Merdényiné haragjának vihara.

-- Hogy mersz te ilyenekkel elôállni? Mit tudsz te arról, hogy milyen pálya lesz neked a jó? Majd azt én mondom meg, hogy hová mégy és igenis el fogsz menni oda, ahol úr lehetsz és dicsôséget szerezhetsz a Merdényi névnek. Én vagyok az anyád és én adok neked tanácsot. Nem tanácsot, parancsot! Nem pedig az a görnyedthátú tanítód, akirôl nem is gondoltam, hogy ilyesmibe beleártja magát.

Másnap már csomagolt a házitanító, mert Merdényiné kitette a szûrét. De összepakolt az asszony is és vitte a fiát a kadettiskolába. Azzal nem sokat gondolt, hogy a fia egyáltalán nem való katonának.

-- Katonatiszt leszel, -- jelentette ki megföllebbezhetetlenül. -- Ez a pálya való neked! Azt a barátvágyakat pedig verd ki a fejedbôl, mert ha te nem vered ki, majd én teszem meg.

Így került hát Merdényi József a kadettiskolába. Csendes, engedelmes természete egy ideig még szenvedett, de aztán beletörôdött a dologba. Az anyja azt akarja, hogy ô katona legyen, hát ô engedelmeskedik. Tanult szorgalmasan, viselkedése készséges volt, bár sokat kellett szenvednie társai között. A cingár, gyengetermetû, leányos viselkedésû fiú a jókedvû kadettok élcelôdésének központja volt. Ô pedig tûrt.

Teltek az évek. Merdényi József hadnagy volt már, amikor az édesanyja elérkezettnek látta az idôt, hogy megházasítsa a fiát. Arra a farsangra otthagyta a birtokát és beköltözött hozzá a városba. A városparancsnokló tábornok leányát, egy csél-csap, temperamentumos, mulatni vágyó könnyelmûséget szemelte ki számára. Nem sokat kérdezte Józsefet, hogy tetszik-e neki a leány?

-- Elveszed! Punktum! Leteszem a kauciót értetek, a leány apja pedig majd gondoskodni fog arról, hogy maflaságod ellenére is elôrehaladj a pályádon! -- mondotta és a gyenge akaratú József ebben is engedelmeskedett.

Még azon évben megtartották az esküvôt és félévre rá már be is következett a baj. A menyecske mulyának találta a férjét és jobbra is, balra is kikapott a házasság szent hámjából. Csúnya botrány keletkezett. Az asszony megszökött egy patikárussegéddel és a katonai hatóságok kimondották a szentenciát, hogy Merdényi Józsefnek párbajt kell vívnia a csábítóval. A hadnagy békés természete és vallásos lelkülete visszariadt ettôl a bûntôl. Le akarta vetni inkább a tiszti atillát, minthogy ellene szegüljön az Isten parancsának. De még aznap megérkezett az édesanyja és kezébe vette fia sorsának irányítását.

-- Holnap kiállsz azzal a gazemberrel! Értetted? Széttiporlak, ha másképp teszel! Itt hagynád a tiszti pályát, ahol fényes jövô vár reád? -- toporzékolt.

Másnap megtörtént a párbaj és Merdényi József golyót kapott a jobb karjába. Sebe súlyos volt, a golyó csontot is roncsolt. Amikor nagysokára felgyógyult, a jobb karját alig tudta mozgatni. Nyomorultan nem szolgálhatott tovább és búcsút kellett mondania a katonaságnak. Felesége sem jött vissza hozzá. Merdényi József azt gondolta, hogy elvonul majd a birtokukra és ott csendesen elgazdálkodik. De anyja nélkül végezte számítását. Merdényiné haza sem engedte Mákkupára, hanem egyenest Pestre vitte fiát.

-- Kitanulod a jogot és aztán a vármegyéhez mész. Rokonod a fél vármegye és nem lesz nehéz szolgabírónak bejutnod. Aztán majd az alispánság következik.

Így is lett. Merdényi József szorgalmasan tanult és Mákkupán lett szolgabíró. Illetve csak a szolgabíróság egyik-másik hivatalos teendôit végezte, mert a többiben az édesanyja diktált neki. Ez az asszony még a fia bíráskodásába is beleszólt. Híre is ment ennek az egész környéken és Merdényi Józsefrôl csak élcelôdés közben beszéltek a társaságokban. A dolog nem mehetett soká. Két esztendôre rá fegyelmit fegyelmi után indítottak ellene és anyja miatt kicsöppent az állásából. Most már valóban hazajutott a birtokra gazdálkodni. Illetve tönkremenni.

A hivatalból való csúfos kicsöppenése után alig félévre meghalt az édesanyja. A javakorabeli férfivé serdült ember pedig nem tudta megállani a helyét anyja támasztófája nélkül. Egész életében ennek parancsszavát követte és olyan volt, mint a gyenge folyondár, amelyiknek csak egy dolga van, hogy a töve mellé vert karóra felsimuljon. Így simult eddig Merdényi József is az anyja akaratához.

A valósággal gyámoltalanná lett embert kihasználta mindenki. Becsapták, meglopták és ô szomorkásan mosolyogva vett tudomásul mindent. Három esztendô múlva aztán megperdült a dob a mákkupai kúria udvarán és Merdényi József földönfutóvá lett. Azaz nem egészen. Apósa az azóta már altábornagyi ranggal nyugdíjba ment, öreg, becsületes katona, nem felejtkezett el róla.

-- Fiam, belátom, -- mondotta -- hogy a te katasztrófádnak az én leányom csél-csapsága volt a kiinduló pontja. Mit segíthetnék hát rajtad?

Merdényi József, aki egész életében mindig becsületes, jó, de kissé gyámoltalan volt, furcsa kéréssel állott elô. Kicsiny vegyeskereskedést akart nyitni a faluban, mert ennek egyszerû munkája legjobban tetszett néki. Apósától megkapta hozzá a pénzt és megnyitotta a boltot. Be is csukta egy évre rá, mert hát ehhez sem értett, meg aztán be is csapták ott, ahol csak bírták.

Az én közbenjárásomra könyörült meg aztán rajta a jegyzô. Írnoknak fogadták fel a községházára és ott dolgozik még most is. Készségesebb, szorgalmasabb hivatalnokot nem is tudnék elképzelni nálánál. Az ô munkakörében nincs önállóságra szükség, hanem csak becsületességre. Ebbôl pedig sok van benne. Kicsiny fizetésébôl csendesen éldegél, vasárnap délutánját pedig a temetôben tölti az édesanyja sírja mellett. Locsolgatja a virágokat, nyírja a sír tövéhez ültetett szomorú akácot és szeretettel gondol a sírban porladóra. Eszébe sem jut, hogy élete tragédiáját anyja túlságos akarata okozta. Ô csak azt tudja, hogy az anyja szerette ôt és azért dirigálta.

-- Utóvégre igaza is van ebben, mert hiszen az anyai szív még ha bajt okoz is a gyermekének, azt is a szeretet megtévedésébôl teszi. Mert az Isten úgy teremtette az anyaszívet, hogy szeressen!


10. Akiket felkapott és lesújtott az élet

Minden csütörtökön a szomszéd kisfalunak iskolájába járok hitoktatásra. Nem katolikus az a falu és csak néhány hívem lakik benne. Soha sem sajnáltam azonban ezt a fáradságot, mellyel az alig egy pár gyereknek hitoktatása járt.

Utam a libalegelôn visz keresztül. Kopasztás utáni idôben sokszor elnéztem keresztülmentemben azokat a tollpelyheket, amelyek a jószágok testérôl szakadtak le és a szél felkapta ôket. A legelô kellôs közepén öreg, nagy kôrisfa áll és ennek alsó ágai ilyenkor valósággal fehérlettek a libapehelytôl. Továbbmenet meg lépteimmel a fûre tapadt pihéket vertem fel, sôt ha esô volt és elgondolkozva a lábam elé néztem, nem egy pelyhet láttam a sárba beleragadtan.

Így tesz az élet is az emberekkel, mint ahogy a szél a tollpelyhekkel. Az egyiket felragadja, magas polcra állítja, nem valami érdeme miatt, hanem talán épp azért, mert könnyû lélek, aki ellenállás nélkül hagyja magát sodortatni az eseményék szelétôl. A másikat meg leszorítja valahova a kenyérkeresés tövisei közé, mint ahogy a pelyhet a legelô szamártüskébe akasztja bele a szél. Sôt olyan is kerül, akit az élet bûnös sarába tapaszt bele.

A mákkupai temetô egyik mellékútjánál két sír van egymás mellett. Akik alatta nyugszanak, ilyen pehelyemberek voltak. Egyiküket magasba libbentette az élet, a másikukat pedig lenyomta. Elmondom a történetüket.

* * *

Varga József és Varga Lajos Mákkupa szegény szélmolnárjának voltak gyermekei. József éles esze, becsületes jellemessége már az iskolában feltûnt. A tanító meg az akkori plébános azt tanácsolták az apjának, hogy taníttassa. Lajos ellenben messze ütött a bátyjától. Könnyelmû, csél-csap gyerek volt, aki sem kötelességeit nem tekintette valami nagyon komolyan, de a dorgálást, sôt a büntetést sem vette a szívére. A molnármester megfogadta a pap és a tanító tanácsát: Józsit kineveltette tanítónak. Lajos pedig a szomszédos városkába került egy kötelesmesterhez inasnak.

* * *

A Józsi gyerek kitûnô eredménnyel végezte el a preparandiát, de állást bizony nem tudott azonnal kapni. Pedig tíz helyre is folyamodott. Dehát a régi világban is úgy volt, hogy a sok protekciós elütötte még a kitûnô diplomásokat is, ha ezeket az Úr Istenen kívül senki sem ajánlotta.

Szörnyû nehezen egy vidéki nagyváros árvaházába került be felügyelônek. Ámde hamarosan kicsöppent innét is szegény. Valamelyik mihaszna nebuló kihozta a türelmébôl, úgy, hogy elnádpálcázta, amikor aztán még tovább visszapéntyegett néki, felháborodásában két pofont adott a gyereknek. A nyaklevesnek következménye egy odvas fog kihullása volt, orrvérzéstôl kísérve. A fiú elpanaszolta az esetet a nagybátyjának, ez meg egy zsidó újságírónak és két nap múlva hosszú cikk jelent meg egy liberális lapban ,,az árvaházi felügyelô brutalitásáról''. A városi közgyûlésen a szociáldemokratapárt titkára meginterpellálta a polgármestert és ez fegyelmit indított József ellen. Hiába magyarázták, hogy a rakoncátlan nebuló megérdemelte a két pofont, Józsefet fegyelmi büntetésképp, a vörösök követelôdzésére, menesztették az állásából.

Ez a szerencsétlenség azután végigkísérte egész életében. Tanítói állást nem kapott, mert hát hol merték volna egy ,,brutalitás miatt fegyelmi úton elbocsájtott'' tanítót az iskola katedrájára ültetni?

Egy ideig otthon húzta meg magát, de szégyenében ki sem mert menni az utcára. Egyik folyamodványt a másik után adta be a különbözô állásokért, de hiába.

Akkoriban jöttek divatba a mozik. A fiú, aki a képzôben szépen megtanult hegedülni, egy ilyen moziba állott be muzsikusnak. Onnét valami cigányzenekar vette fel a bandájába, de a gyenge és a sok megpróbáltatásban leromlott testû fiatalember nem bírta az éjszakázást. Tüdôbajt kapott s hazajött az édesapjához meghalni.

Betegségében többször meggyónt, de nem tudott azért megnyugodni. Keservesen panaszolta szerencsétlen sorsát.

Olyan volt szegény Józsi, mint a pehely a libalegelôn; megkapta az élet és lenyomta a szenvedés tövisei közé.

* * *

Lajos felszabadult a kötelesmesternél. Ott maradt legénynek is, dalolva húzta a kötelet naphosszat és csavarta a kötôfékeket a jószágtartó gazdák számára. Aztán elvette a mestere leányát feleségül és hamarosan ölébe hullott a mûhely, a kis ház, meg a hozzátartozó néhány hold föld.

Ha csak a mesterségével törôdött volna, bizony nem sokra vitte volna. Közbejött azonban a képviselôválasztás, amikor a korcsmában jártas és ügyes beszédû kötelesmester a kormánypárti jelölt egyik helyi fôkortesévé csapott föl.

A választás bevágott és a fôvárosi zsidó ügyvéd bekerült az országházába a nép képét viselni.

A követ úr nem volt háládatlan. Meglátogatta Lajost és végigment nagykegyesen a kötélgyártó mûhelyen is.

Az üzleti érzéket faja vérével magában hordozó honatya, kerületének ,,ipari fellendülését'' is egyik feladatául tûzte ki. Mindjárt Lajossal kezdte. A kormánytól hatalmas szubvenciót szerzett a kötelesmesternek, amelynek fele is elég volt arra, hogy üzemét tízszeresre megnagyítsa és a ,,Varga Lajos kötélgyártó-mester'' cégtáblája helyett elegáns üvegtáblát rakasson az új vállalatnak kapuja fölé, amely aranybetûkkel hirdette az arra járóknak, hogy itt ,,Varga Lajos géperôre berendezett kötél- és kenderárugyára'' mûködik. A szubvenció másik felét pedig a képviselô úr ügyvédi irodája számolta el, különbözô jogi tanácsok adása és beadványok készítése címén.

A gyár nagyszerûen ment. A képviselô úr katonai szállításokat is eszközölt ki a fôkortesnek, amelyeknek teljesítésérôl ugyan kételkedve suttogtak a munkások, de hát jól járt velük Varga Lajos is, meg a képviselô úr is. Csak a kincstár járt rosszul.

Közben meghalt Vargáné. A jó Isten irgalmas volt hozzá, mert az egyszerû, becsületes köteles-leány nem tudta magát beletalálni a nagyuraságba és a társadalmi életben is szerepelgetô gyárosnak csak terhére volt. Varga Lajos hozzá elég durva volt ahhoz, hogy éreztesse is a szegény asszonnyal ezt a terhet.

A legközelebbi választásoknál aztán Varga Lajos is fellépett valamerre követjelöltnek. Kerületének képviselôje melegen ajánlotta, a liberális pártnak pedig szüksége volt valamerre egy iparos követjelöltre, hogy elmondhassa a világnak, mennyire demokratikus a liberális párt, amikor képviselôi sorában nemcsak grófok és zsidó ügyvédek, hanem iparosmesterek is egymás mellett sorakoznak. Így aztán a hatóságok segítségével megválasztották.

Varga Lajos a képviselôségnél nem állapodott meg. Az ország ügyén és a nép sorsán ugyan nem sokat lendített, mert a rossz nyelvek szerint nyolc esztendei követsége alatt százszor is beszélt ugyan, de szónoklatai mindig csak egyetlen szóból állottak. A miniszterek beszédjei közben ugyanis harsányan kiabálta a ,,helyes''-t és valahányszor szavazni kellett mindig bátran kibökte az ,,igen''-t, ha kormányjavaslatról volt szó.

Gyárát az egyik nagybank segítségével részvénytársasággá alakították át és Varga Lajos bekerült a hatalmas pénzintézethez igazgatósági tagnak, innét pedig a bank egyik szénbányájához választották be a felügyelô bizottságba. Kitûnô és használható embernek bizonyult, mert sohasem akadékoskodott, mindent aláírt és abba a minisztériumba ment kijárni, ahová csak küldték.

A híres iparmágnás társadalmi téren is elôrerukkolt. Egy tönkrement öreg grófot tett boldoggá azzal, hogy elvette a lányát és kifizette az adósságát; a szegény, pártában maradt vén grófkisasszonyt pedig úgy békítette meg, hogy nem sokat törôdött vele.

Már-már arról volt szó, hogy ,,a nagy iparzsenit'' államtitkárrá teszik meg a liberális világ nagyobb dicsôségére, amikor a jó Isten rendelése elvágta a még mindig felfelé ívelô pályát. Varga Lajost a guta ütötte meg éppen akkor, amikor tárcájába gyömöszölte az egyik bank ropogós százasokból álló igazgatósági tagsági tantiémjét. Végrendeletében mindent a feleségére hagyott és csak azt kérte, hogy a szülôföldjén temessék el. Oda is szállították holttestét és nagy pompával helyezték el a mákkupai temetôben. Hosszú cikkeket közöltek róla az újságok, sírjánál nagy beszédet mondott a zsidó képviselô, de a felesége még csak nem is könnyezett, hanem meg sem várva, amíg a sírásó leszúrja férje fejéhez a keresztet, sarkon fordult, kocsira ült és azóta nem látta ôt, de hírét sem hallotta Mákkupa.

Varga Lajos is olyan volt az élet legelôjén, mint a libapehely a réten: felkapta a szél és magasra vitte.

* * *

Sokszor kóboroltam szabad óráimban a mákkupai temetôben. Nem egyszer álltam meg ennek a két testvérnek a sírjánál. Olyankor, ha rájuk gondoltam, megerôsödött bennem a hit, hogy van túlvilág, ahol érdemük szerint taksálja az Isten igazságossága az embereket. Mert bizony itt, ebben a földi tülekedésben nem mindig érvényesül az érdem, a munka és az igazság. Az egyik magas polcra lendül, pedig üres egyéniség, a másik a szenvedések tövisei között vergôdik, holott duzzadt benne a képesség és a jóakarat. És ebbe a túlvilági igazságba vetett hit az, amelyik kibékíti az embert ezzel az igazságtalan élettel.


11. Az amerikai sírkereszt

Úgy látszik, hogy a tengerentúl keményebb és erôsebb fák nônek. A mákkupai temetô egyik sírkeresztje legalább is ezt mutatja. Több, mint húsz esztendeje került ez a kereszt ide Amerikából az alatta nyugvó koporsó lakójával együtt. A környéken álló magyar fakereszteket már bizony valamennyit kikezdte az idôjárás, de ez az amerikai sírkereszt még ma is olyan, mintha egy-két tél hidege szítta volna csak meg.

A halottjának a története megható. Gyarló, megtévedt ember volt, de igen súlyosan bûnhôdött félrelépéséért.

* * *

Csilkó István elöljáró volt a mákkupai vasúti állomáson. Csendes, magábazárkózó embernek ismertük, de annál élénkebb és élnivágyóbb volt a felesége. Csilkó valósággal bálványozta ezt az asszonyt. Beteremtett neki mindent és a községben a jegyzôné és orvosné nagyobb bosszúságára feleségével diktáltatta a divatot. A környéken nem akadt mulatság, sem színielôadás, ahol Csilkóné ott ne lett volna és a vidéki hölgyközönséget irigységre ne sápasztotta volna legújabb divatú ruháival.

Jómagam nyugtalanul néztem ezt a költekezést. Egyszer négyszemközt meg is mondottam az állomási elöljárónak, hogy nem értem honnét telik szerény jövedelmébôl annyi mindenre? Azonnal megbántam megjegyzésemet, mert Csilkó elsápadt szavamra, utána elvörösödött, a keze reszketett és ingerülten kikérte magának, hogy beleavatkozzam a dolgaiba.

Két hónapra reá azonban meg azt bántam meg, hogy nem beszéltem vele keményebben és nyíltabban. Az történt ugyanis, hogy az állomási elöljárónk egy napon eltûnt, a hivatalos vizsgálat pedig megállapította, hogy éveken keresztül sikkasztott. Beszéltem a rovancsolást vezetô vasúti fôtisztviselôvel, aki sajnálkozással szólt a megtévedt emberrôl. Elmondta, hogy Csilkó a sikkasztásairól pontos jegyzéket vezetett és azt meg is találták iratai között. A notesz mellett egy borítékban egész garmada lejárt osztálysorsjegyet is leltek és a vizsgálatot vezetô fôtisztviselô úgy vélte, hogy Csilkó a fônyereményben reménykedett és valószínûleg azt tervezte, hogy ebbôl fogja majd pótolni a sikkasztott pénzt.

Három hónapra reá megtudtuk, hogy a szerencsétlen ember Amerikába szökött. Akkoriban ez a világrész volt a sikkasztók és megtévedtek menedékhelye. Egyik-másik új életet kezdett odaát, sôt olyan is akadt, aki a lendülô új világban szerzett pénzébôl becsülettel jóvá is tette itthoni bûnét.

Ezek közé tartozott Csilkó is. Szökése után félévre 150 dollárt kaptam tôle Amerikából. A pénzzel egy idôben levél is érkezett, amelyben Csilkó megható szavakkal fordult hozzám. Leírta, hogy mennyire megbánta könnyelmûségét. Feleségének nagy igényeit okolta és szemrehányást tett önmagának, miért nem volt keményebb és miért nem szorította egyszerûségre az asszonyt. Megkért, hogy a 150 dollárból 50-et adjak a családjának, 100 dollárt pedig magyar pénzben fizessek be a vasútnak az elsikkasztott összeg törlesztésére. Leírta, hogy az új világban nagyon keményen kell dolgoznia. Megérkezése után egy nagyobb vendéglôben kapott foglalkozást. Evôeszköz tisztítónak fogadták fel, de már két hét múlva a szálloda cipôtisztítója lett és csak azt várja, hogy az angol nyelvet jobban elsajátítsa. Ha ez sikerül neki, más állás után néz.

Ettôl kezdve minden harmadik hónapban megjött a 150 dollár. Hozzám címezte, mert attól félt, hogy ha egyenest a feleségének küldi, a könnyelmû asszony az egész összeget a maga céljaira fordítja és az elsikkasztott pénz visszafizetésére nem ad majd semmit. A pénzzel együtt rendesen levelet is küldött és beszámolt sorsáról. Foglalkozását állandóan változtatta, úgy látszik, a lelkiismeret és a kitaszítottság érzése nem hagyta nyugodni sehol sem.

Négy esztendeig tartott ez így. Csilkó annyi dollárt küldözgetett haza, hogy 200 korona híján az Államvasútnak egész kárát megtérítette már. Január elején a szokása szerint esedékes pénzküldemény helyett azonban egy csikágói német gyáros levelét hozta hozzám a posta. Ez a derék üzletember Csilkó haláláról értesített. Nyolc hónap óta állott szolgálatában Csilkó, aki titkára, bizalmasa és mindenese volt a gyárosnak. Nagyon megszerette, hûséges és használható emberének tartotta. Címemet iratai között találták meg és ezért küldötte épp nekem a gyáros az értesítést.

Leírta Csilkó halálát is. Karácsony estéjén hirtelenül szívszélhüdésben halt el a szerencsétlen ember. A gyáros özvegy ember volt és úgy tervezték, hogy a karácsonyestét együtt töltik. Amerikában nem szokásos a karácsonyfa, de a német gyáros hazájából elhozta ennek emlékét és Csikágóban is minden karácsonykor felállította a fát, épp úgy, mint valaha otthon, Németországban megszokta.

Karácsony estéjén együtt díszítették a fenyôfát. Csilkó a munka közben hazagondolt. Elbeszélte, hogy milyen boldog volt ô, amikor gyermekkorában meggyújtották szülei a szentestén a karácsonyfa gyertyáit. Kis idô múlva pedig megjegyezte, hogy vajon van-e az ô feleségének most otthon karácsonyfája? Utána elhallgatott. El sem végezték a munkát, amikor Csilkó elsápadt, rosszul érezte magát. Orvost hívtak hozzá, de mielôtt az megérkezett, halott volt.

A gyárost nagyon megrendítette az eset. Levelébôl kivehetô volt, hogy nemcsak kedves titkárának elvesztését fájlalja, hanem különösen az hatott reá, hogy utolsó gondolata is elhagyott szeretteire irányult és azon aggodalmaskodott, vajon van-e azoknak karácsonyfájuk? Megrongált szívét a messze otthonnak gondolata összefacsarta és e fájdalmat nem bírta már ki.

A gyáros hazaszállíttatta Csilkónak holttestét és valóságos kis vagyont fizetett érette.

Amikor megérkezett a holttest és eltemettük a mákkupai temetôben, ott volt az egész környék. Az emberek csak úgy mondták, hogy: ,,hazahozták a sikkasztót''. Kötelességemnek tartottam, hogy felvilágosítsam ôket és elmondjam, hogy ez a szegény ember tévedett, de azt is elmondjam, hogy milyen küzdelemmel, önmegtagadással tette jóvá elkövetett hibáját.

A nyitott sír mellett tartott gyászbeszédembe fûztem bele mindezt. Nyilvánosságra hoztam, hogy csekély összeg kivételével visszafizette az egész általa okozott kárt és elmondtam azt a nagy szenvedést is, amelyben a messze idegenben része volt és az övéi utáni vágyat, amelyik halálba facsarta a szívét.

* * *

Sok megtévedt ember akad felebarátaink között. Nem helyeselhetjük és nem is dicsérhetjük hibáikat és bûnös tettüket. De emellett vizsgáljuk meg azt is, miként viselkednek a bûn után? Gyakran találunk közöttük bûnbánó és az elkövetett tettet krisztusi lelkülettel jóvátevô, hôsiességgel iparkodó lelkeket is. Ilyenkor ne csak a bûnt nézzük, amelyet bánatukra megbocsájtott a jó Isten, hanem a jóra való törekvésüket is. Ez a törekvés kedves az Isten elôtt, megbecsülést érdemeljen hát ki az embereknél is.


12. Az ,,Ismeretlen Katolikus''

A világháború hadakozó országainak mindegyikében felhantolták az ,,Ismeretlen Katona'' sírját. Messze harcterek tömegsírjaiból hoztak oda egy holttestet; senki sem tudja, hogy mi volt a neve, csak egyet tudnak róla, hogy a legbecsesebb földi értékét: az életét áldozta fel hazájáért. Ez a sír jelképévé dicsôült a hazaszeretetnek az áldozatkészségnek és elôtte idônkint hódolni szoktak az ország nagyjai.

Sokszor gondoltam már reá, hogy nem lehetne-e ennek mintájára sírt szentelni az ,,Ismeretlen Katolikus'' dicsôítésére is? A múlt század végén és jelen századunk elején ugyanis hôsi harc folyt Magyarországon a katolicizmus védelmére és megszervezésére. Ismerjük és tiszteljük ennek a harcnak elhunyt és élô vezéreit; egyik-másikának, mint gróf Zichy Nándornak, Molnár apátnak, Prohászka Ottokárnak szobrot is emeltek már. De ki emlékezik meg azokról a névtelen harcosokról, akik csekélységükbôl mégis jelentékeny részt adtak oda erre a küzdelemre?

Ha az ,,Ismeretlen Katona'' mintájára felállítanák valahol az ,,Ismeretlen Katolikus''-nak emlékét, ennek sírdombja alá egy méltó harcosnak földi maradványait tudnám elszállíttatni innét a mákkupai temetôbôl.

Az öreg Lippai bácsira gondolok, akinek a sírjáról lekorhadt már a kereszt, dombja is besüppedt, virágja sincsen, csak talán én tudom még, hogy ki nyugszik alatta. De én igazán tudom és vallom, hogy az ,,Ismeretlen Katolikus'' nevére méltó harcos volt.

* * *

Lippai bácsi szegény vasúti bakter volt itt, a mákkupai vonal mentén. 35 esztendeig szolgálta a MÁV-ot, tisztogatta a töltést, minden nap kétszer végigjárta a reábízott pályát és az átrobogó vonatok mellett feszesen állott, kis piros zászlóját olyan büszkén tartva, mint a százada elôtt lovagoló huszárkapitány. Feleségével együtt élte a szegény emberek eseménytelen életét. Az asszony fejte a tehenet, gondozta a tyúkokat, mûvelte az ôrház körüli kicsiny kertet és a terményfölöslegét minden héten kétszer behozta eladni a mákkupai piacra. Szívük szeretetével nevelték fel két gyermeküket; egyszerû, szegény emberek lettek azokból is: a Jóska vasúti pályamunkásnak ment, a Rozit pedig elvette egy villanyszerelô.

Amikor eljött az ideje, Lippai bácsi nyugdíjba ment. Az eladott tej, tojás és zöldség árából összekuporgatott kis pénzükbôl megvették a mákkupai határnak legszélsô telkecskéjét a rajta düledezô, ütött-kopott vályogházikóval. Ide húzódott meg Lippai bácsi öreg életepárjával, tehénkéjével, tyúkjaival és 10 kaptár méhével. Most már nem járta a töltést, nem vigyázott a sínekre, hanem ehelyett minden nap bebandukolt a templomba, leült az utolsó padba és áhítattal morzsolgatta a rózsafüzért.

* * *

Akkoriban alakult meg Budapesten a Katholikus Népszövetség. Magam is tervbe vettem, hogy megszervezem plébániámon annak helyi csoportját. Épp a szükséges leveleket akartam megírni a Központnak, hogy a megalakuláshoz lehívjam az országos vezetôk valamelyikét, mikor kopogtattak ajtómon és belépett hozzám Lippai bácsi. Egyik kezében viharvert vasutas sapkáját szorongatta, a másik kezében pedig a Katholikus Népszövetségnek gyûrôdött programnyomtatványa volt.

-- Azért jöttem, Plébános úr, hogy megmutassam ezt a programot, -- kezdte tisztességtudóan, nagy torokköszörülések között és elémbe tette a nyomtatványt. -- Merthát az én szegény eszemmel úgy vélném, hogy jó lenne, ha Mákkupán is megcsinálnák ezt a szövetséget. Merthát miért csak a cucilisták szervezkednek? Merthát álljunk össze mi is! Azok az elvetemültek a Jézus ellen agyarkodnak, hát akkor mi meg védjük meg az Úr Jézust. Dehát megkövetem alássan, ne tessen reám neheztelni, hogy így merészkedek, de gondoltam, hogy nem veti meg a Fôúr az én szavamat sem.

Természetes, hogy nem vetettem meg, sôt meghatódtam és örültem annak, hogy íme, híveim között is akad olyan, aki magától is lelkesedik a katolikus összefogás eszméjéért. Az akkori liberális idôkben, amikor a világiak bizony nem sokat gondoltak az Egyházzal, ritkán akadt ilyen gondolkodású ember. Elmondtam hát a jó Lippai bácsinak, hogy pont egyben törôdünk és megmutattam neki a levelet, amelyet a Központnak írtam.

Meg is jött a válasz. A budapesti Központ értesített, hogy két hét múlva Haller István, meg Ernszt Sándor lejönnek a Népszövetség zászlóbontására. A templomban kiprédikáltam a hírt és meghívtam híveimet az alakulásra.

A gyûlés elôtti szombaton Lippai bácsi állított be hozzám. Hófehér kendôvel leterített kosár volt a karján. Hangos ,,Dicsértessék''-kel köszönt és illô parolázás után így adta elô jöttének okát:

-- A holnapi pesti vendégek megtraktálásához hoztam valamit a Plébános úrnak. Szeretettel adom, de csak egy kikötésem van, hogy errôl senki se tudjon ám! Merthát úgy gondoltam, hogy a Plébános úrnak is áldozatába kerül az ilyen vendéglátás, hát hozzásegítek én is.

Aztán kipakolta a kosár tartalmát: egy szépen megtisztított, kövérre hízlalt kacsát, meg egy üveg aranyosan csillogó pörgetett mézet. Köszönetemet kissé kelletlenül hallgatta és azzal vágta el, hogy 10 darab ezüstkoronát számolt le az asztalomra egy kis cédulával együtt, amelyen a környékbeli 10 szegény embernek a neve állott.

-- Itt van, kérem alássan, mindjárt a szomszédaimnak a tagdíja, meg a nevük is. Csoportvezetônek a felsô szomszédom, a Buzna Kovács Gergely vállalkozott, de majd a füzeteket én hordom ki helyette.

-- Nincs az rendjén így, Lippai bácsi, -- ellenkeztem vele -- mert hát, ha maga szervezte meg az elsô csoportot, úgy illenék, hogy maga legyen az elsô csoportvezetô is.

Lippai bácsi kézzel-lábbal tiltakozott ellene:

-- Nincs arra, Plébános úr, semmi szükség! Én úgyis ott leszek, de nem rend az, ha ilyen öreg és szegény ember a vezetô, mint én vagyok. Csak legyen a Buzna Kovács a vezetô. Az örül neki és talán így majd többet is ad az Úristenre.

Minden rábeszélésem hiábavaló volt, az öreg semmi tisztséget sem fogadott el, de a legnehezebb munkára vállalkozott, hogy majd ô hordja ki a füzeteket a tagoknak.

Így is történt. Megalakult a Népszövetség helyi csoportja. Eljöttek a pestiek és lelkesen beszéltek. Lippai bácsi ott szorongott a legutolsó sorban és örömtôl kipiruló arccal, csillogó szemekkel, boldogan nézte a lelkesedést. Dobogott a szíve, hogy sikerült a gyûlés és hogy az Úr Jézus ügye mellett megmozdultak az emberek.

* * *

A rákövetkezô tél elején ismét ellátogatott hozzám az öreg Lippai. Egyik kezébôl a másikba gyûrte sapkáját és mindjárt gondoltam, hogy valami új tervben sántikál. Ki is rukkolt vele.

-- Azt gondoltam, Plébános úr, -- adta elô a tervét -- hogy a felvégi szegénységnek jó volna valamit csinálni. Most, hogy a télen nincs munka, a kocsmában üldögélnek és bizony nem jóra viszi ez ôket. Úgy vélem, hogy csináljunk nekik egy Olvasókört. A Gera asztalosnak volna is egy szobája kiadó, 10 koronáért ideadja egy hónapra. Aztán gondoltam, hogy én mindjárt kifizetem a kéthónapi bért, csak aztán senki se tudja, merthát ezt a pénzt úgy spóroltam meg az ôsszel a mézbôl. A Plébános úr meg odaadja a kiolvasott újságját és egy-két jó könyv is akad talán a könyvtárában, amit elbetûzgethetnének ott a szegény emberek.

Tetszett az eszme. Szó szót követett és megcsináltuk a Népszövetségi Olvasókört. A felvégi nincstelenek kocsma helyett itt gyûltek össze a hosszú téli estéken. Magam is többször ellátogattam közéjük, olvasnivalót vittem és elbeszélgettem velük. Az Olvasókörnek leghûségesebb vendége azonban Lippai bácsi volt. Minden estefelé ô volt az elsô. Ledobta a garmada fát a hóna alól, amelyet otthonról hozott, befûtött a kis kályhába, feltette pápaszemét és olvasni kezdte a köréje gyülekezôknek az újságot.

Az Olvasókör oly szépen haladt, hogy tisztikart kellett választanunk számára. Elnöknek Lippai bácsit proponáltam, de a jó öreg valósággal megharagudott érte. Nem vállalt ô semmi címet, csak a névtelen áldozatkészséget és a szolgai munkákat. De ezt aztán olyan becsülettel vállalta és végezte, mintha vagyont kapott volna érte jutalmul.

Az Olvasókörrôl még halálos ágyán sem feledkezett meg Lippai bácsi. Amikor már illô áhítattal elkészült a nagy útra, párnája alól a bugyellárisából 23 koronát vett elô és a láztól legyöngült sovány kezeivel a markomba nyomta.

-- Az Olvasókör jövô havi árendájára -- mondotta. -- Nem tudtam többet összespórolni. Csak aztán ne tudjon ám róla senki!

Nem is tudott róla a mindeneket ismerô Úr Istenen kívül senki más. Mert tiszteletben tartottam a jó Lippai bácsinak nemes intencióit, aki a lelkes katolikus munkából csak a munkát és áldozatkészséget vélte a maga kötelességének, a dicsôséget és tisztséget pedig átengedte másnak.

* * *

A múlt hónapban a fôvárosban jártam. Véletlenül az egyik plébánia elôtt Lippai bácsi asszonyleányával találkoztam. Bizony megöregedett ô is és rosszul megy a sora. Az ura munkanélkül van már régóta és szegények nagyon nélkülöznek. Egy kis segítséget akartam juttatni nekik, de a világért sem fogadta el.

-- Adja kérem, Plébános úr -- mondotta -- valakinek az otthoni szegények közül. Talán olyannak, aki emlékszik még a szegény édesapámra.

Bajos lenne a kérését teljesítenem. Mákkupán bizony alig emlékszik már valaki Lippai bácsira. Elfelejtették, hisz életében is csak hátrahúzódott és oda nem ment, ahol az emberek nevét emlegetik. Ô névtelen akart maradni. Az is maradt. De katolikus volt, mégpedig abból a javából, amilyen kevés van.


13. Az öreg Magdolna bûnbánatának tövises útja

Valamikor régen, olvastam egy történetet a kínai missziókról. Arról volt szó, hogy egy öreg, megtérô kínait keresztelôje napján megkérdezett a misszionárius, hogy mi tetszik neki legjobban az Úr Jézus szent hitében? Az új keresztény nem sokat gondolkozott, hanem határozottan válaszolt: ,,Az tetszik nekem legjobban, hogy Jézus megbocsájtja és el is felejti a megtérônek bûneit!''

Sokszor elgondolkoztam már ezen. Valóban, milyen fölemelô, hogy a mi Istenünk ennyire irgalmas és nemesszívû! Sértegetô ellenségét: a bûnöst, szeretettel öleli szívére, ha az megbánja tetteit és bocsánatért esd elôtte. De még ennél is többet tesz: a szent vérével letörölt bûnrôl többé nem emlékezik. Szemrehányást sem tesz érte, hanem csak azt várja, hogy visszafogadott gyermeke most már szeresse ôt, útjait járja és többé vissza ne térjen a bûnök sarába.

A régi keresztények életébôl is oly sok szép példát olvastam. Ôk teljes egészében lelkükbe fogadták Jézus szellemét és iparkodtak úgy tenni, mint ahogy édes Üdvözítônk cselekszik. Örültek, ha megtért egy vétkezô, édestestvérként keblükre ölelték és soha többé még célzást sem tettek arra, hogy valaha az Isten ellensége volt.

Sok szomorúságot okozott papi szívemnek, amikor láttam, hogy híveim nem ilyenek. Bántott, hogy ôk nem felejtik el Jézussal együtt a jó útra térôknek régi botlásait, hanem újra és újra emlékeznek rájuk...

Ilyen megtérô, de megvetett bûnös volt az öreg Muhar Magda, akinek sírján szép kôkereszt van ugyan, -- mert a végrendeletében hagyott erre egy összeget -- de földi nyugvóhelyét, amióta a kôfaragó otthagyta sírkeresztjét, fel nem kereste senki sem.

* * *

Muhar Magda valahonnét a Dunántúlról került ide Mákkupára. Szolgáló volt a gôzmalmosnál. A sudár termetû, feketeszemû leány bajt hozott a gazdája házába. A malmosné féltékeny volt reá és miatta perpatvar perpatvart követett. A vége az lett a dolognak, hogy az asszony otthagyta az urát és a malmos pedig a konyhából a szobába vitte a leányt. Röviden elmondva, Muhar Magda a falu szomorú botrányokozója lett. Úgy látszott azonban, hogy ô nem sokat törôdött vele. Templomba nem járt; élvezte a vagyont. A következô esztendôkben pedig két törvénytelen gyermekét kereszteltem meg.

A földi boldogsága azonban nem sokáig tartott. Néhány esztendô múlva reáunt a malmos és a szerencsétlennek pokol lett az élete. Az embere ivott és a korcsmázás után Magda sikoltozása hallatszott ki az utcára. Másnap kék foltok, bedagadt szemek jelezték a leányon a rabbiátus ember alkoholos dühét.

Aztán sorvadni kezdett a malmos. A szárazbetegség ágyba döntötte s a halál csontos alakjának zörgô közeledése megmozdította a lelkiismeretét is. Lázas óráiban elûzött hites feleségét emlegette, éber állapotában pedig keserves szemrehányásokat tett Magdának. Egy tavaszi napon meghalt, anélkül, hogy Istentôl bocsánatot esdett volna.

Elôkerült a végrendelet, amelyben mindent Magdára hagyott. Abban az idôben készítette még, amikor a felesége elhagyta és a bûnös szenvedély lett úrrá fölötte. A becsületes falusiak fejüket csóválva helytelenítették, hogy hites feleségének semmit sem hagyott a molnár és bizony Magda eleget hallhatta csúfos megjegyzéseiket.

* * *

Misszió volt aztán Mákkupán és a kegyelem e napjaiban meggyónt Muhar Magda is. Az áldoztatást én végeztem és már akkor észrevettem, hogy az oltár korlátjánál elhúzódtak mellôle az emberek.

Magda ettôl kezdve rendesen járt a templomba. A rámaradt örökség révén a község egyik leggazdagabb asszonya volt, de a múltját és vagyonának származását jól emlékezetükben tartották falunkbeliek. Kint a piacon nagy muszájból csak beszéltek vele, de a templomban nem szívesen látták. Különösen rossznéven vették, hogy minden hónap elsô vasárnapján ô volt az elsô a gyóntatószékben és az elsô a szentáldozásnál. Magam is hallottam híveimnek gunyoros megjegyzését, hogy: ,,a molnár Magdája öregségére de megszentült!'' meg aztán az Olvasó-Társulat elnöknôje egyenest kifogást is emelt, hogy ,,az ilyen feslett perszónát miért engedi a plébános úr a szentáldozáshoz?'' Elmondtam neki, hogy a mi Üdvözítônknek milyen kedves a megtérô bûnösnek közeledése, de oktatásaimnak nem lett meg a hatásuk. Sôt úgy vettem észre, hogy híveim egyenest rossznéven vették mentegetô szavaimat. Sôt még talán rosszabbal is meggyanúsítottak maguk között.

Abban az idôben alakítottam meg plébániámon az Oltáregyesületet. A szentségimádási órát minden hó elsô vasárnapján nagy fénnyel tartottuk. Az oltárt feldíszítettük, virágokkal, gyertyákkal tettük ékessé. Muhar Magda két szép térdeplô angyalt hozatott a fôvárosból, hogy ilyenkor az Oltáriszentség mellé kétoldalt az égi díszôrség földi jelképéül odategyük. Ebbôl is baj lett. Híveim valósággal forrongani kezdtek, hogy a bûnös asszony adományát az oltárra tétettem. El kellett kerülnöm a botrányt és a két angyalt kivitettem a temetô kápolnájába. A szégyen pedig keserves napokat okozott Muhar Magdának és sok bosszankodást nekem.

Az igazi megpróbáltatás azonban még csak ezután következett. Muhar Magda a leányát tanítónônek neveltette és állást is kapott egy vidéki városban. Ott megismerkedett egy katonatiszttel. Az ismeretségbôl komoly szerelem lett és a fôhadnagy el akarta venni a leányt. Az anyagiakban nem lett volna hiány, mert Muhar Magda vagyona elég lett volna a kaucióra. De akkor derült ki, hogy a mennyasszony törvénytelen származású és a katonatisztnek le kellett mondania róla. A leány keserves szemrehányásokat tett az anyjának. Dühében ,,becstelen perszóná''-nak címezte és a szerencsétlen asszonynak végig kellett néznie, hogy gyermeke boldogsága miként hiúsul meg az ô bûne miatt.

Három évre reá pont hasonló ismétlôdött meg a fiával. Ez jogot végzett és a vármegyénél lett tisztviselô. Az alispán leányának udvarolt, de a család, még mielôtt komollyá lett volna közöttük a dolog, figyelmeztette, hogy ne számítson a leányra. Nyíltan megmondották neki, hogy származásának hibája miatt nem való az ô rokonságukba.

Muhar Magdát valósággal összetörte a megszégyenítéseknek e sorozata. Valahányszor csak velem beszélt, könnyek között kívánta a halált. Az Isten irgalmasabb is volt hozzá, mint az emberek, mert rövidesen elhozta a végét. Haláloságyán töredelmes életgyónást végzett és a föloldozás után zokogva panaszkodott nekem:

-- Higyje el, plébános úr, nagyon-nagyon megszenvedtem a bûnömért. Nem volt nekem egy hónapi nyugodt életem sem. A lelkiismeret egyre gyötört és a molnár halála után még álmomban is az ô lelkének átkait hallottam, hogy miattam kárhozott el. Az emberek tekintetébôl és szavaiból is a lenézés és megvetés nehezedett reám. Az emberek úgy gondolták, hogy boldog vagyok, mert gazdag vagyok, pedig nagyon, de nagyon boldogtalan voltam. Most is remeg a lelkem, hogy mi lesz velem az Isten ítélôszéke elôtt?

Felvettem a keresztet az asztalról és odatartottam a haldokló elé.

-- Nézzen reá, -- mondottam biztatva -- ezután nem lesz mással dolga, csak a keresztrefeszített Üdvözítôvel. Az Ô szíve pedig irgalmas Szív, amelyik nem taszítja el magától a bûnöst sem, ha az megbánta bûneit és megtért.

Muhar Magda nem válaszolhatott már szavaimra, mert a keresztre meredt szemei üvegesedni kezdtek és lelke az Úr trónusa elé költözött. Amikor eltemettük, akkor sem mondtak róla az emberek jót. A bûneit hánytorgatták, én meg arra gondoltam, hogy megtért és megbocsájtott neki az Úr!


14. Az eltévedt lélek, aki nem akart hazatalálni

Temetônk szélében három jeltelen sírhalom húzódik meg. Félig már az árok felé domborodnak. Keresztet sem tûztek fejükhöz. Községünk öngyilkosainak sírjai. Itt még betartják a régi fegyelmet és e szerencsétleneket nem temetik a többivel egy sorba a megszentelt földbe és nem tûzik le fejükhöz az örök boldogság szimbólumát: Krisztus keresztjét. Maguk vetették el Krisztust; nincs hát jeléhez joguk.

Kettô már nagyon régi közülük és ott voltak akkor is, amikor én Mákkupára jöttem, de nem tudok semmi közelebbit róluk. Hosszú plébánosságom évei alatt csak a harmadiknak a lakója végezte ilyen szerencsétlenül. És ennek ismerem a történetét.

* * *

Akinek teste ott porlad, valamikor ünnepelt színésznô volt. Júliának nevezem, de nem írom le az egész nevét.

Innét indult el a mi falunkból. Eredetileg tanítónônek készült és a fôváros egyik zárdájában neveltették szülei. Hogy, hogy nem, de kiemelte valaki az iskolából és a gyönyörûszép gyermekleányt a színpadra csábította. Hamarosan nagy sikereket aratott és nem telt bele öt esztendô sem, a neve a színházlátogató közönség közszáján forgott. Arról azonban keveset tudtak, hogy a színházi világban mennyi intrikával és ellenségeskedéssel kellett megküzdenie neki.

Egy napon a déli próba után valamelyik templom mellett vitt el az útja hazamenet. Ismét holmi kellemetlensége volt a színházban és ennek tövise ott szúrta a lelkét. Régóta nem járt már templomba, de most a szomorúság perceiben vágyakozott a mégiscsak egyetlen megértô Isten után.

Belépett és a templom leghátsó fülkéjében álló Fájdalmas Szûzanya szobra elôtt térdelt le. A térdeplôn egy cédulát talált. Nem volt a templomban senki sem, felvette és elolvasta. Szép, gyakorlott írással ez állott rajta: ,,Azt, aki e cédulát megtalálja, kérem, hogy imádkozzék egy Miatyánkot érettem, szegény eltévedt lélekért.''

Letette a cédulát, mert észrevette, hogy valaki bejött a templomba és egyenest oda, a Fájdalmas Szent Szûz szobrához tart. Elhúzódott és leült a közeli padba.

Öreg, kendôs anyóka volt az érkezô. Elhelyezkedett a térdeplôn és buzgón imádkozott. Közben megmozdult és leverte a cédulát. Úgy látszik, csak most vette észre. Lehajolt utána és el akarta olvasni. Látszólag nem ment a dolog, mert elôvette a pápaszemét. Felkelt s kissé a világosság felé csoszogott és most már sikerült a cédula kibetûzése. Öreges, tipegô léptekkel tért vissza a térdeplôhöz, mialatt pápaszeme alól végignézett a padsorokon, amelyekben egyedül csak Júlia ült. Visszatette a cédulát a térdeplôre, maga pedig keresztet vetett, összekulcsolta a kezét és áhítattal imádkozni kezdett. Biztosan azért ,,az eltévedt lélekért'', aki a cédulán imáért könyörgött.

Júlia összerezzent. Átvonult agyán a gondolat, hogy ez az öreg minden bizonnyal azt véli, hogy ô írta a cédulát és most érette imádkozik. Szégyellte magát és az elsô pillanatban fel akart ugrani, hogy kirohanjon és eltávozzék a templomból. Lábai azonban mintha felmondták volna a szolgálatot, ülve maradt és gondolkodni kezdett.

...Ez az asszony biztosan érette imádkozik... Ôt gondolja annak az ,,eltévelyedett lélek''-nek... Dehát valóban nem ilyen ô?... Hiszen tagadhatatlan, hogy letért a becsület útjáról, eltávozott a vallástól... Eltávolodott a boldogságtól, eltávolodott a lélek nyugalmától... Nem szabadkozhatott, nem szépíthette a lecsúszást, ,,eltévelyedett lélek'' ô valóban és hozzá nagyon szerencsétlen...

Könnyei csordulni kezdtek a szemébôl és érezte, hogy egész bensô gondolkodásában valami nagy átalakulás megy végbe. Csak úgy jöttek a gondolatok egymás után és oly tiszták, meggyôzôek voltak, amilyenek még soha eddig. És jöttek aztán az elhatározások, amelyek oly komolyak és erôsek voltak, amilyenek soha elôtte. Azzal a szent fogadalommal kelt fel a templom padjáról, hogy változtatni fog az életén. Még holnap bejelenti a színigazgatónak, hogy megválik a társulattól. És aztán új életet kezd. Jobbat, erkölcsösebbet.

* * *

Másnap, mintha újjá éledt volna, úgy ébredt. Könnyûnek és tisztának érezte magát. Ma volt régóta az elsô nap, hogy nem töltött egy órát a tükör elôtt. Korán bement a színházba.

A színigazgatónak határozottan és mint megmásíthatatlan tényt adta elô a szándékát. Ez megdöbbent és lebeszélni iparkodott. Júlia azonban nem tágított. A direktor mégsem hagyta abba és segítségére jött az a híres színpadi író, aki épp akkor toppant be az igazgatóhoz, hogy megbeszélje vele legújabb mûvének szereposztását.

-- Jó, hogy jön, mester! -- üdvözölte a nagy írót a színigazgató. Legalább segíteni fog majd lebeszélni a mûvésznôt, aki hátat akar fordítani a mi színpadunknak.

A lebeszélés valóban sikerült. Júlia megszédült a reménytôl, hogy még egyszer legalább hallja a tapsot és megígérte, hogy még ennek az új darabnak címszerepét elvállalja. De föltette magában, hogy ez lesz az utolsó szerep, mert utána határozottan megválik a színpadtól.

A direktor is, meg az író is mosolyogtak fogadkozásán és szentbizonyosak voltak benne, hogy ebbôl az erôs feltételbôl nem lesz semmi.

Úgy is történt. Júlia végigjátszotta a szerepet, óriási sikert aratott, tapstól zúgott a színház, garmadával hordták öltözôjébe a virágokat és hódolóinak száma megnövekedett.

Fél évre reá, mint egy szerencsétlen megtévedésre gondolt arra, hogy egyszer el akarta hagyni a színpadot, mert reájött arra a szerinte komikumra, hogy ô ,,eltévelyedett lélek''. Fölkacagott, valahányszor eszébe jutott.

* * *

Teltek az évek és Júlia hírneve leáldozott. Fiatalabbak jöttek a színpadra, mint ô, üdébbek és szebbek, mint már ô. És talán még jobban eltévelyedettek, mint amilyen ô volt.

Az egyik ôszön aztán már nem kapott a fôvárosban szerzôdést. Vidékre ment, de még egy évtized sem telt bele, hogy onnét is kikopott. Teste elnehezedett, arcát ráncosra ette a festék, tokája nôtt és hajának csimbókjait nem szedhette már az abban az idôben oly divatos kontyba. Nem kellett senkinek sem.

Egy ideig ékszereibôl, majd bútoraiból, végül ruháinak eladásából éldegélt. Amikor aztán ez is elfogyott, adósságokat csinált. És amikor már ezt sem csinálhatott, a máséhoz nyúlt.

Az újságok hasábos szenzációkban közölték az egykori ünnepelt dívának szomorú tragédiáját. Büntetésének kitöltése után illetékességi helyére, ide Mákkupára toloncolták. Senkije sem volt már itt. Szülei rég elhaltak, rokonai pedig mit sem akartak tudni a lezüllött, összetöpörödött, öreg, tolvaj koldusasszonyról.

Községünk szegényházába került a másik két falusi koldus mellé. Értesültem róla és másnap fel akartam keresni a szerencsétlent, de még azon az éjszakán -- az elsô szegényházi éjszakáján -- felakasztotta magát.

* * *

Életének történetét attól a patronázshölgytôl hallottam, aki a börtönben foglalkozott vele.

,,Eltévedt lélek'' volt. Az Isten kegyelme egyetlen egyszer reávilágított, de ô visszautasította ezt a jóságot. Visszatért a tévelygés útjára és ott elpusztult. Mint sokszázan teszik.


15. Mákkupai Sándor

A temetô szegénysorában van egy sír, amelyikrôl soha sem hiányzik a virág és két szomorúfûz is áll a fejénél. Keresztjén csak három sor olvasható: ,,Itt nyugszik Mákkupai Sándor. Meghalt 1913. március 25-én. Nyugodjék békében!'' A virágot a falusiak hordják a sírra. Ha a magukéira ültetnek, a Sándoréra is kerül belôle egy-két szál.

Hogy mikor született, az nincs feltüntetve a keresztfáján, mert senki sem tudta. A Mákkupai nevet is csak azért függesztettük a Sándor név elé, mert igazi vezetéknevét nem tudta senki sem. Egy emberöltôn keresztül úgy ismerte mindenki a faluban, hogy: ,,a Sándor.'' Ô volt ugyanis a falu bolondja. Azaz, hogy bolondnak tartották és ô is annak tartatta magát, mert ez kifizetôdött számára. Elôre megmondom azonban, hogy legjobb meggyôzôdésem szerint a Sándor nem volt bolond, még hibbanteszû sem. Egy kissé ütôdött ember volt csupán, akit valaha az élet nagyon összevert és ennek nyomait enyhítette egy reákényszerült ravaszsággal egész haláláig.

* * *

Amikor Mákkupára jöttem, Sándor már ott volt. A sekrestyében találkoztam vele elôször, amidôn a templomtorony kulcsáért jött be, hogy felmehessen harangozni. Hosszú, vékony, nyurga termetû meglett ember volt akkor. Sas-orra kiívelt az arcából, két, kissé savós kék szeme mélyen bent ült a szépen domborodó homloka alatt. Összeráncolt szemöldökeivel, keskeny, kicsiny szájával és korán kopaszodó koponyájával inkább egy elhanyagolt külsejû filozófusnak benyomását keltette az arca, és nem a falu bolondjáét. Foltos nadrágja csak egy arasznyival ért le a térdén és meztelen lába két elhasznált papucsban csoszogott. Kabátját is nálánál jóval kisebb emberre szabták, úgy hogy be sem tudta gombolni sovány mellén, az ujjai pedig épp a könyökéig értek. Inge feltûnôen tiszta és ruhája bár foltos volt, de látszott, hogy a gazdája ismeri a kefét és használja is. Amikor észrevett, elébem állt és kezét nyújtva, bemutatkozott.

-- A Sándor vagyok! -- mondotta olyan grandesszával, mintha legalább is ô lenne a fôszolgabíró. Meg sem várta, hogy feleljek neki, hanem ô maga kérdezett.

-- A plébános úrhoz van szerencsém? -- Ismét nem várt feleletre, hanem folytatta: -- Úgy látom, hogy igen. Figyelmeztetem, hogy itt megbecsülje magát, mert ez a falu tisztességes embereknek lakóhelye. Ha pedig panasz lesz, akkor elôre mondom, hogy az én jóindulatomra ne számítson.

Olyan furcsa volt nekem a beszédje. Úgy láttam modorából, mozdulataiból, mintha egy intelligens ember maskarába öltözve tudatosan adná a bolondot. Szókiejtése pedig egyáltalában nem vallott parasztra.

A sekrestyés vetett véget a purparlénak.

-- Jól van, Sándor, rendben van a dolog, csak lódulj a toronyba! -- szólt reá és utána csendesen hozzátette az én számomra

-- Bolond szegény az istenadta, de csendes és jóindulatú. Ô szokott segíteni a harangozásnál.

Sándor pedig összecsapva papucsos bokáit, két kezét a nadrágja varrására szorítva, táncmesternek is becsületére váló könnyedséggel meghajtotta magát és megfordulva, hosszú, kimért léptekkel kivonult a sekrestyébôl. Ez volt vele való elsô találkozásom.

* * *

Minden hívem érdekelt és meg akartam ismerni valamennyit. Sándor is hívem volt, mert halhatatlan lélek szunnyadt benne, tehát ô róla is tudni szerettem volna, hogy ki fia és milyen múlt áll mögötte? Minden ilyen kísérletezésem hiábavaló volt.

A faluban senki sem tudott róla közelebbit. Egy napon ott volt, és az akkori öreg, beteges harangozó mellé állott be önkéntes segítségnek. Kosztot kapott tôle, szállása pedig esôs idôben a torony feljárója, szép napokon pedig valahol a falu végén a kertekalja volt.

Hamarosan bevágódott olyan alkalmi szaladjide-szaladjodá-nak a nagykorcsmába s akkor oda tette át lakosztályát, amelyet a pincegádorban ütött fél és egy garmada szalmából, valamint egy kimustrált régi ládából állott. Az elôbbi volt a hálóberendezése, az utóbbi pedig a ruhatára és raktára, asztala és széke egyben. Ha kérdezték múltjáról, a legfantasztikusabb válaszokat adta.

Én is így jártam vele, mert nem nyugodtam bele abba, hogy semmit se tudjak róla.

-- Mondd csak, Sándor fiam, -- kérdeztem tôle éreztetett jósággal -- merrefelé születtél és ki volt az apád?

Sándor lesunyított fejébôl összeráncolt és gunyorosan mosolygó szemével oldalról nézett reám és mint betanult mondókát felelte:

-- Angliában születtem, édesapám az angol lordmajor volt és a saskeselyûk hoztak ide Mákkupára, -- és olyan sunyin mosolygott hozzá, mintha maga is jót mulatna a saját válaszán és azt gondolná, hogy: ,,kellett neked ez a felelet?''

-- Jó, jó Sándor, de aztán merre jártál még másfelé? -- faggattam tovább abban a reményben, hogy bolond feleleteibôl majd csak kihámozok valamit, amin elindulhatok.

-- Voltam Londonban, Párizsban, Berlinben, Drezdában, Münchenben, Szentpétervárott, Bécsben, de mindenütt méltatlanok voltak reám az emberek és ezért eljöttem ide Mákkupára. Most itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok! -- és erre összecsapta bokáját, meghajtotta magát, hátraarcot csinált és méltóságos léptekkel ellejtett.

De más sem tudott okosabbat kiszedni belôle. A jegyzô beszélte el, hogy népszámláláskor ô is elôvette személyi adatai irányában. De neki is ugyanilyen bolond feleletet adott. Megmagyarázta aztán neki, hogy mirôl van szó és büntetéssel fenyegette, ha nem mondja meg az igazat. Sándor azonban erre még lehetetlenebb adatokat mondott be és hatalmasakat kacagott hozzájuk.

Úgy sejtettem, hogy ennek az embernek bolondsága mögött rejlik valami. Valami nagy csalódás és nagy keserûség. És titkolódzás.

* * *

Sándor jóban volt az egész faluval. Itt is, ott is szolgálatukra használták fel, küldözgették ide, küldözgették oda, pénzt is bíztak reá és soha egyetlen krajcárral sem rövidítette meg ôket. Nem érdeklôdött külön senki dolga iránt sem, csak két esemény volt, ami kihozta ôt megszokott szaladgálásából. Ez a kettô a házasságkötés és a haláleset volt.

Ha a faluban eljegyzés történt, holtbiztosra vehette mindenki, hogy másnap beállított Sándor a vôlegény apjához. Ruhatárnak kinevezett rongyaiból fekete kosztümjét öltötte magára, amelyen rajta volt ugyan elôzô gazdájának pecsétnyoma, de Sándor úgy ahogy tisztára kefélte ôket. Nagy szertartásossággal köszönt és parolázott. Aztán elôadta, hogy valami nagyon komoly mondanivalója lenne a vôlegény apjához. De csak négyszemközt mondhatja el. A jó falusiak ismerték már a bogarát és nemcsak mulattak rajta, hanem sajnálták is. Megtették kívánságát, bevezették a tiszta szobába és ott Sándor pózba vágva magát, így szónokolt:

-- Uram, a fiára életbevágóan fontosat mondok. Meggondolta, hogy kit vétet el gyermekével? Ha nem gondolta meg, hát eztán gondolja meg. Mert tudja meg, hogy ha rossz a leány, tönkre teheti a fia karrierjét.

A jó mákkupai gazdák felét sem értették ugyan ennek a cifra beszédnek, és a karrier szó hallatára talán karéjra gondoltak, de nem mutatták csodálkozásukat. Megköszönték Sándor irántuk való jóságát, paroláztak vele és ô pedig, mint aki fontos kötelességet teljesített, tova lejtett. A pincegádorban letette ruhatárnak szereplô ládájába a fekete gúnyát, hogy aztán ismét felöltse, ha temetés adódott Mákkupán.

Sándornak hosszú falubolondsága alatt nem eresztettünk le a sírba Mákkupán senkit sem, hogy a koporsó oldalánál a rokonság közé oda ne cövekelte volna magát Sándor. Misékre és más alkalmakra el nem mulasztotta volna a harangozást, de a temetések idején kincscsel sem lehetett volna a toronyba csábítani. Ott állott a koporsónál szótlanul, összeráncolt szemekkel, lesunyított fejjel, egészen addig, amíg fel nem hantolták a sírt és le nem tûzték a fejhez a keresztet. És ekkor következett be Sándor szereplésének ideje. Harsány szavaló hangon mondotta ilyenkor:

-- Ez már boldog! Ez már biztonságban van! Ennek az életét nem teszi már tönkre senki sem!

Utána, mint aki kötelességét jól elvégezte, sarkon fordult és sietett dolgára.

Ebbôl a két kis furcsaságából a magam fantáziájával kivettem valamit. Viselkedésébôl és modorából bizonyos volt, hogy Sándor jó nevelésben részesülhetett és valaha intelligensebb emberek között élt. Házassági intelmébôl arra következtettem, hogy valami ilyenféle históriája tehette tönkre az élete pályáját. Ugyanezt megerôsítette állandó temetôi szokása is.

* * *

Sándort ritkán lehetett becsalni a templomba. A torony volt az ô helye és azt szokta volt mondani:

-- A harangozás az én istentiszteletem. A pap az oltárnál fungál, én pedig a toronyban.

Karácsony nyolcada alatt azonban, amikor a betlehemi jászolt fel szoktuk állítani az egyik mellékoltáron, Sándor minden mise után megjelent a templomban. Odaállott a jászol jobb oldalára és nézte... nézte a kis Jézust.

Egyik ilyen karácsonyi idôben megkérdeztem tôle:

-- Szereted te, Sándor, a kis Jézust?

Meglepô választ kaptam:

-- A kis Jézust nagyon szeretem, de a nagy Jézustól nagyon félek! -- és e válasza után elfelejtette szokásos meghajlását elvégezni, hanem szinte szomorúan távozott, mint aki megbánta, hogy valamit mondott.

* * *

Sándor bár a korcsmárosnál lakott, nem felejtkezett el arról, hogy a templomtoronyban is szolgált. A részegeskedô korcsmatöltelékek nem egyszer kínálták borral és szerették volna berugatni. Sándor azonban hozzá sem nyúlt az italhoz.

Évenként egyszer mégis mintha kicserélték volna. Nevenapján este beült a korcsmába és ilyenkor maga kérte a mulatozókat, hogy fizessenek számára is. A szokatlan ital hamarosan megártott neki. Néhány pohár után részeg lett, de ilyenkor sem tudtak kivenni belôle a múltjáról semmit.

Egy ilyen nevenapi kisiklás okozta végét is. 1913. év Sándor napján este ismét berugatták a korcsmában. Amikor már nem akaródzott belé a bor, valamelyik lelketlen azt az eszmét vetette föl, hogy öntsék az italt Sándor zsebeibe, hogy eltehesse másnapra. A részeg falubolondja reáállt és még maga tartotta a ruhája zsebjeit, ahová pohárszámra hangos röhej között öntötték a durva mulatozók a spriccereket. Sándor csuromvizesen botorkált le a pincegádorba. Megfázott és másnap kilelte a hideg, harmadnapra lázbanégô szemekkel vánszorgott és negyednapra már nem tudott feljönni a gádorból.

Megtudakoltam, hogy mi történt vele, mert nem jött harangozni. Kértem az orvost, hogy nézze meg és az súlyos tüdôgyulladást konstatált. Bevittük a szegényházba és ott is halt meg néhány napra reá. Halálos ágyán elláttam a szentségekkel és feltûnt, hogy lázas extázisában is milyen értelmesen végezte gyónását.

Eltemettük és sírjáról úgy tudta Mákkupá, hogy a falu bolondja nyugszik alatta. Én pedig úgy vélem, hogy egy szegény ütôdött ember, aki inkább tûrte és majmolta a bolondot, mert így fizetôdött ki jobban. Mert ha okosnak mutatkozott volna, meghalhatott volna éhen.


16. Betyár Bandi

A ,,falu bolond''-jának sírjához közel van az egykori ,,falu betyár''-jának pihenôhelye. Amíg élt és hatalmas, még az aggkorában is gyertyaegyenesnek maradt termetével végigment a falu utcáján, mindenki megsüvegelte, de szóba alig állottak vele. Nem azért, mintha Betyár Bandit lenézték volna, hanem mert ô húzódott vissza az emberektôl. Magánosan, szinte remetemódra élte le napjait közöttünk és amikor meghalt, vagyonának felét egy misealapítványra, a másik felét pedig az öreg cselédjére hagyta, aki hûségesen gondozta több, mint három évtizeden át.

* * *

Igazában Füstös István volt a becsületes neve. Betyár Bandinak csak a falusiak nevezték el, mert valaha Rózsa Sándor bandájához tartozott és hat esztendôt ült is miatta a szegedi várban.

Többször és hosszasan beszélgettem vele. Nagyon józan gondolkodású, becsületes észjárású ember volt, aki természetes jóérzéssel bánta meg fiatalságának tévedését és bámulatos kemény akarattal vállalta annak következményeit.

Egy lelkipásztori látogatásom alkalmával betértem az öreghez. Kissé szófukaran, de a magyar ember illô tisztességtudásával fogadott. Befelé invitált a tiszta szobába, de én az eresz alatt foglaltam helyet. Hamarosan az asztalra került egy kis szelíd kerti borocska és amikor látta, hogy én hívemet látom és szeretem benne, megoldódott a nyelve.

-- Mondja csak, István gazda, -- kérdeztem tôle -- hogyan is esett meg az a dolog magával meg a Rózsa Sándorral?

Az öreg Füstös arca elborult. Elôbb rám nézett bozontos, még késô öregségében is hollófeketén maradt szemöldöke alól és szinte azt iparkodott kivizsgálni szúrós tekintetével, hogy az ô gonoszsága érdekel-e engem, avagy a papnak a hívei életét számontartó érdeklôdése. Valószínûleg kiérezhette a szavamból és a tekintetembôl a jóakaratot, mert válaszolt.

-- Nem szívesen emlékezek én már arra, plébános úr, -- kezdte és utána egy kis szünetet tartott. Nagyot fohászkodott, kétfelé törölte a harcsabajuszát és aztán eleinte vontatottan, de késôbb nekiélénkülve így emlékezett:

-- Úgy esett, hogy Sándorfalván az ôrgrófnál voltam süvölvény-koromban csikóslegény. Egy reggelre a három legszebb ló hiányzott a ménesbôl. Isten látja lelkemet, olyan ártatlan voltam az egészben, mint a ma született gyerek. Az ispán ménkû mérges lett és szentül fogadkozott, hogy végére jár és kideríti, kinek a lelkén szárad ez a lopás?

-- Jöttek a csendôrök, vallatni is kezdték a csikósnépséget, de nem sült ki semmi sem. Elôzô vasárnapon azonban szerencsétlenségemre bent jártam Csengelén, a csárdában. Bajomra Rózsa Sándor legényei is ott voltak és mulattak. Együtt táncoltunk, együtt ittunk és a csárdából együtt is távoztunk. Mármint én és a Sándor legényei. De nem mentem én velük tovább, csak az útkeresztezôdésig és ott elváltunk. Én hazalovagoltam, ôk pedig, mit tudom én, hova. A dolgukra.

-- És ez volt az én bajom!

-- A csendôrök kitudták rólam a vasárnapi csárdázást. A lovakat is megtalálták Veszelkánál, a Rózsa Sándor makói gazdájánál. A puszta gyanúra engem is elfogtak és láncra verve a szegedi várba akartak vinni. Szilaj, dühös legény voltam én akkorában. Bántott a dolog, hogy ártatlanul vasba kerültem. Éktelen mérgemben a néptelen országúton neki mentem az engem kísérô csendbiztosnak, bilincses kezemmel kicsavartam kezébôl a pisztolyt, de nem bántottam, hanem csak beletepertem az útmenti árokba, felkaptam lovára és aztán elvágtattam.

-- Tenger keserûség volt az én lelkemben. Hátha lókötô betyárnak néztetek -- gondoltam magamban -- akkor az is leszek! Betértem az egyik tanyára és ott segítséget is kaptam. Merthát tetszik tudni, akkorában az alföldi tanyai nép egy része inkább félelembôl, mint akarattal a Rózsa Sándorékkal tartott. Hamarosan megtudtam, hogy merre bitangolnak a Sándor emberei és beálltam közéjük.

Az öreg itt elhallgatott. A fejével csendeseket bólogatott, nagyot sóhajtott és aztán így folytatta:

-- Hej! Csak sose tettem volna! Megbántam én már azt a harmadik napon. Nem kellett az az élet sem testemnek, sem lelkemnek. Dehát benne voltam. Úgy gondoltam, hogy mit csináljak? Hiába bizonygatom én már, hogy ártatlan voltam a lókötésben. A szökésem után, meg a csendbiztos leütése után nem fog már hinni nekem senki sem. A börtöntôl meg nagyon irtóztam.

-- Olyan voltam, mint a kivert kutya. Se éjjeli nyugodalmam, se nappali munkám nem volt. Minden szélsuhogás, minden levélzörrenés megijesztett. Amikor aztán az elsô rabláson is túl voltunk, úgy gondoltam, hogy végleg bezárult mögöttem a becsületes élet.

-- Higyje meg, plébános úr, szinte megváltás volt a számomra, amikor a Rádai pandúrjai befogták a Rózsa Sándor legényeit. Én is a szegedi várba kerültem velük együtt. Laucsik bírónak nem volt nehéz dolga velem, mert hiszen én úgy vallottam, mint a megtérô bûnös a gyóntató barátnak. Emberre sohasem emeltem a kezemet, a rablásokban is csak úgy messzirôl voltam benne. Tíz esztendôt kaptam és hatot ki is töltöttem belôle becsülettel. Aztán, amikor megjött a királyi kegyelem, én is megszabadultam.

-- Akkor kezdôdött számomra azonban csak az igazi büntetés, amikor kikerültem a börtönbôl. Higyje meg, plébános úr, százszor is ott voltam már, hogy újra kezdem a betyáréletet, mert ahová csak bezörgettem, sehol sem állították munkába a bélyegzett embert. Végre aztán akadt egy jószívû ispán, aki megkönyörült rajtam. De meg is háláltam neki, mert olyan hûséges szolgája, éjszakába is beledolgozó cselédje kevés volt, mint én. Nem költöttem semmire, összekuporgattam a pénzemet és amikor annyi volt, hogy kezdhettem vele valamit, megvettem ezt a kis mákkupai viskót, meg a hozzátartozó nyolc lánc földet. Azóta itt dolgozom és itt élek. Nem volt barátom, de én sem voltam ellensége senkinek sem. Nem jártam senki házához az Isten házán kívül. Nem mondhatom, hogy rosszak voltak hozzám a mákkupai emberek. Sôt! De az mindig bántott, hogy Betyár Bandinak címeztek maguk között, holott igazában sohasem voltam én betyár, hanem csak szerencsétlen ember.

Elhallgatott az öreg, lekonyította kissé a fejét és maga elé nézett. Magam is, aki pedig sok mindent láttam már és hallottam az életben, elkomorodtam. Íme, nem is olyan rosszak az emberek, mint amilyennek gondolják ôket. Hány ehhez a Füstös István gazdáéhoz hasonló eset történik az életben, ahol egy hajszálnyi félrecsúszás, egy kicsiny gyengeség a bûn lejtôire viszi a földi halandót. Ha feléje nyúlna azonban egy jóságos felebaráti segítô kéz, visszatérne az a törvény útjára.

* * *

Másszor megkérdeztem tôle azt is, hogy miért nem házasodott meg? Falusi embernek nehéz asszony nélkül, cselédekkel gazdálkodni.

-- Szentigaz, hogy nehéz volt így, -- mondotta. -- Dehát a gyerekek miatt maradtam magamra. Hogy azzal sározzák be ôket, hogy a Betyár Bandi gyerekei? Inkább nem házasodtam.

Épültem a válaszán. Mennyi lelki finomság érzôdött ki belôle. Ma, amikor olyan sokat beszélnek a jövô nemzedék testi és erkölcsi erôinek tudatos elôkészítésérôl, az úgynevezett ,,eugeniá''-ról, példának állíthatnám oda ezt a betyárból lett öreg parasztot. Ez az ô egyszerû, természetes keresztény fölfogásával maga megoldotta, önmaga számára ezt a problémát. Nem körmönfont és erkölcstelen eszközökkel, hanem a tudatos lemondással.

* * *

Haláláról nincs sok följegyeznivaló. A rákbetegség vitte el és amíg csak tehette, fönn volt és dolgozott. A szentségekkel jóidején, maga kérésére elláttam.

Amikor eltemettem, azt gondoltam róla: bûnbánó volt, a maga egyszerû módján. Egy életen keresztül türelemmel és tudatosan hordozta félrelépésének koloncait.


17. Sír a vörös idôkbôl

A kommunizmus ideje elég simán telt el Mákkupán. Nem mondhatom ugyan, hogy híveimnek ez alatt is helyén maradt egészen az eszük, de a környékbeli felborításokhoz és felborulásokhoz hasonlítva, nem panaszkodhattam reájuk. Jó nép ez a magyar katolikus nép, csak lelkiismeretlen emberek ne vezetnék néha félre.

Ami baj volt ebben az idôben a plébániámon, ugyancsak a félrevezetés okozta. Akkor történt az egyik eset, amikor Budapesten a vörös gonosztevôk kezébe csúsztatták a gyáva polgárok a hatalmat és kijött az ukáz mindenfelé, hogy meg kell alakítani a helyi tanácsokat. A jegyzô, tanítók, orvos, patikárus és a többi falusi elôkelôség összejött nálam, hogy mitevôk legyünk? Közös erôvel aztán azt sütöttük ki, hogy a forma kedvéért alakítsák meg ôk maguk az úgynevezett direktóriumot, nehogy nálunk is gonosztevôk és ôrültek kezébe kerüljön a hatalom, mint ahogy Budapesten történt. Így is lett. Ámde nem számoltunk azzal, hogy a falunak több zsidaja is van és a zsidóknak meg több Pestre szakadt fia is van; fôképp nem számoltunk azzal, hogy a Kétballábú zsidónak (a törvény elôtt Kohn Chaimnak titulálták), pedig Pesten újságíró fia is van, aki akkorában Kókási Árpád néven destruálta a magyar lelkeket. Zsidóink észrevették szándékunkat és alig tíznapi nyugalom után megjelent a községházán a Kókási gyerek néhány matrózruhába öltözött vöröskatonával és átvette a hatalmat.

Ekkor halt meg az az öreg béres, kinek sírhantja történetét most elmondom.

* * *

Keddi nap volt, amikor a délelôtti órákban beállított a plébániára Suta-Kovács Jánosné. Fekete fejkendô volt a fején és fekete nagykendô a vállain, pedig akkorában elég melegek jártak már. Ebbôl a kiöltözködésbôl tudtam, hogy gyászol és biztosan halottat jött jelenteni. Azokban a napokban nem láttam el a végsô szentségekkel senkit sem és kíváncsian vártam, hogy ki halt meg híveim közül szentségek nélkül? Az ilyesmi ugyanis Mákkupán csak hirtelen halálesetnél szokott megtörténni.

Férje volt a halott, aki mint öregbéres szolgált az egyik jómódú gazdánál. Keservesen sipogva és siránkozva így adta elô:

-- Úgy volt az, plébános úr, hogy az este korábban jött be a földrôl. Kifogott, ellátta a jószágot és aztán mindjárt lefeküdt. Az utóbbi idôkben majdnem minden este így tett, úgy látszik, benne volt már az ártatlanban a baj. Én meg kenyeret kovászoltam és késôn tértem nyugovóra. Azt gondoltam, hogy alszik. Reggelre ébredve, vettem észre, hogy nem mozdul szegény. Rászóltam, de ô nem szólt. Meg akartam rázni és akkor láttam, hogy megholt biz' az ártatlan.

Jó szóval vigasztaltam az özvegyet és reátértünk a temetés megbeszélésére.

-- Hát már bizony, plébános úr, úgy szeretném azt, -- adta elô a dolgot Suta-Kovácsné -- hogy palástban temesse. Merthát szegény zsellérember volt egész életében, legalább egyszer a halála után lásson valami megbecsülést. A téli ködmenre valót rászánom, mert úgy sem kell már neki.

Elanyakönyveltem az esetet és megállapodtunk, hogy másnap délután 3 órakor lesz a temetés. De még aznap este elküldte hozzám az asszony a sógorát, hogy a Kókási népbiztos úr este 7 órára tûzte ki a temetés idejét, merthát azt akarja, hogy az egész falu minden embere ott legyen. Ki is adta már a parancsot, hogy 6 órakor le kell állítani a munkát és 7-re a gyászháznál jelenjen meg mindenki.

Tudomásul vettem és megüzentem az új terminust a kántornak is, harangozónak is. Úgy gondoltam, hogy ha nem akasztok kereket a népbiztossal, simán elmegy az egész. Ámde csalódtam.

Másnap reggel ismét ott volt nálam a sógor és nagy szégyenkezés között, hosszú kertelgetés után elôadta, hogy baj van.

-- No majd eligazítjuk azt a bajt, -- biztatgattam.

-- Hát már azt nem tudom, hogy mint fogja eligazítani a plébános úr, -- felelte -- mert a baj az, hogy ez a pesti zsidó úr, mármint a Kétballábúnak a fia, aki most a községházán a bíró (az én jó népem nem tudta másképp elképzelni a községházát, minthogy bíró parancsol ottan), ráüzent az ángyomra, hogyhát pap nem lehet a temetésen. Azt is üzente, hogy majd ô fogja temetni. Az ángyam egész éjszaka sírt, hogy ilyen csúfságot tesznek vele és zsidó temeti az urát, aki pedig tisztes keresztény ember volt egész életében. Aztán reggel ott is voltunk a községházán, hogyhát ne tegye velünk a Pestrôl jött bíró ezt a csúfságot, de biz' az kikergetett bennünket. Azt is mondta, hogy felakasztat mindnyájunkat a tengerészeivel, ha ellenforradalmároskodunk, merthát most mindennek úgy kell lenni, ahogy ô parancsolja.

Nem akartam belenyugodni a dologba, vettem a kalapomat és elmentem magam a községházára. A sógor is velem jött, de csak a községháza kapujáig, mert tovább nem merészkedett. A külsô iroda ajtajában szuronyos tengerész állott, derékszíjra függesztett két kézigránáttal. Az elsô irodában, ahol máskor az írnok meg a segédjegyzô dolgoztak, ott találtam a jegyzôt is. Megkérdeztem tôlük, hogy hol a népbiztos, mire a jegyzô szomorúan a belsô irodára, az ô régi munkahelyére mutatott.

Beléptem. A Kohn gyerek elegánsan vasalt ruhájában az íróasztalhoz támaszkodva állt és az irodai ollóval a körmeit puccolta. Felnézett reám és tovább folytatta foglalkozását.

-- Nohát magát se akasztották még fel? -- kezdte ilyen furcsa kedélyességgel a tárgyalást.

Úgy tettem, mintha nem nekem szólt volna. Tárgyilagosan elôadtam, hogy hallomásom szerint egyik hívem egyházi temetését eltiltotta. Arra kértem, hogy változtassa meg ezt az álláspontját, mire ô gúnyosan válaszolt. A vége a dolognak az lett, hogy kiegyeztünk. Belement, hogy minden egyházi ruha nélkül megjelenhetek a sírnál és ott rövid beszédet mondhatok. Figyelmeztetett, hogy a beszédben semmiféle politikai vonatkozás ne legyen, mert akkor a vésztörvényszék elé állíttat és fôbelövet. Abba is belement, hogy a temetés után éjszaka kimehetek a sírhoz és beszentelhetem a sírt, sôt a végén gúnyosan hozzátette:

-- Utána meg akár ott is alhat a lelkész elvtárs!

* * *

Nyolc óra felé ott álltam a nyitott sírnál. Akkorra ért oda a menet a Fô-térrôl, ahol Kókási izgató beszédet tartott híveimhez és ezt a szónoklatát nevezte el ,,proletár-temetés''-nek. A sírnál ismét beszélt. Azt magyarázta, hogy holnap már kezdik a férgek lent munkájukat és az elvtársak lássák be, hogy ezért a sorsért nem volt érdemes egy életen keresztül nyomorogni és dolgozni. Majd a proletárdiktatúra gondoskodni fog, hogy az ilyen embersorsok véget érjenek és most már paradicsom lesz az élet, mert nem a túlvilággal bolondítják az embereket, hanem a földi napokat fogják kihasználni. Utána nekem adta át a szót. Én azonban nem tartottam formális beszédet. Odaálltam a koporsó elé és harsányan, hogy mindenki hallhassa, így szóltam:

-- Az Anyaszentegyház ott állott a bölcsôdnél és most itt akart állani a sírodnál is. És itt is fog állni, mert ma éjszaka kilenc órakor itt leszek, beszentelem a földet, amelyben nyugszol és imádkozni fogok a lelked üdvéért.

Sarkon fordultam és elmentem.

Este kilenc órakor valóban ott voltam. Karinget vettem magamra és csak a harangozó jött velem. Ô meg a szenteltvíztartót és a szál gyertyát hozta. Nem lepôdtem meg, mert számítottam arra, amit láttam. Soha annyi ember még nem gyûlt össze Mákkupán, mint amennyi ott a temetôben szorongott a Suta-Kovács János sírja körül. Pedig nem végeztem semmi hangos szertartást sem. Meggyújtottuk az egyszál gyertyát, beszenteltem a sírt. Utána letérdeltem és csendesen elmondottam három Miatyánkot. Az ottlevôk valamennyien követték példámat. De nem vett temetôi csend körül. Az asszonyok hangosan zokogtak, a férfiak szemüket törölgették. Amikor meg elhagytuk a temetôt, olyan hangosan áldották az ,,új világ''-ot, hogy félni kezdtem, nehogy baj legyen belôle.

* * *

Nem lett baj. Az a pesti vörös pökhendi legény volt bár, de elég okos ahhoz, hogy ne feszítse túl a húrt. Másnap eljött hozzám a plébániára és tudtomra adta, hogy ezután temessek csak úgy, mint ahogy eddig. Bizalmasan és négyszemközt megvallotta, hogy a proletárdiktatúra állandóságában nemigen bízik. Úgy vettem ki a szavából, hogy a jövôre gondol.

Okosan is tette. És ennek köszönhette csak, hogy az apja boltja még ma is áll Mákkupán. Az újságíró úr pedig kikeresztelkedett (igaz, hogy nem katolikusnak) és egyideig fajvédô cikkeket írt az egyik nagy újságba.

* * *

Így esett meg Mákkupán az egyetlen vörös temetés.


18. Az anyós sírja

A temetô fôútján két fakeresztes sír van egymás mellett. Az egyik nagyon régi már és lekopott róla az írás. Békás József, Mákkupa község valamikori segédjegyzôje pihen alatta. Fiatalon halt el és bizony nagyon szerény nyugdíjat hagyott csak feleségére és kis árvájára. A mellette lévô kereszt tízegynéhány éves és a segédjegyzô özvegye pihen árnyékában. Róla írok.

* * *

Békás Józsefné nem volt már fiatal, amikor a segédjegyzônk elvette. Hamarosan özvegyen is maradt. Régen történt, még mákkupai mûködésem második esztendejében. A fiatal özvegy nem tudott volna megélni abból a kicsiny nyugdíjból, ami férje csekély szolgálati éve után reámaradt, azután meg egyetlen kisleányáról kellett gondoskodnia. Összecsomagolt és felment a fôvárosba. Rokonaitól valami pénzmagot könyörgött össze és ebbôl bebútorozta azt a lakást, amelyet Budapesten kivett. Akkor még nem voltak a fôvárosban fôiskolai kollégiumok és egész sor polgárcsalád foglalkozott azzal, hogy egyetemi hallgatóknak lakást és kosztot adott. Ezt cselekedte Békásné is éspedig elég sikerrel. Tisztességesen megélt az így szerzett pénzbôl és felnevelhette leányát is.

A kis Mariska eladó Máriává serdült már, amikor Kenyeres István bölcselethallgató hozzájuk került.

Ez a Kenyeres István kispap volt valamikor, de hivatása nem lévén, elöljáróinak tanácsára kilépett. Nem volt épp gazdag gyerek és bizony nehezére esett az édesapjának kis földjébôl kiszántani és lekaszálni a havi 25 forintot, amibe fiának pesti kosztja, kvártélya került, meg azt a 10 forintot, ami könyvekre meg apróságokra még ezenfelül kellett. De összébbszorultak otthon és nagykeservesen postára adták minden hónapban a falusi embernél oly hatalmas összeget.

Kenyeres István szorgalmasan járt az egyetemre és tanulta a latin klasszikusokat, mert a teológián elsajátítva a latin nyelvet, ezzel a szakmával könnyebben boldogult. A szerény, szorgalmas, csak munkájának élô fiatalember tetszett Békásnénak és tervei voltak vele. Száz szónak is egy a vége: a budapesti tanulásnak nyolcadik hónapjában Kenyeres István megkérte szállásadónôje leányának, Mariskának a kezét. A leány édesanyja igent mondott, de a fiú édesapja nemet. ,,Édes jó fiam, -- írta Istvánnak -- hogy gondolhatsz te még házasodásra, amikor se mesterséged, de állásod nincs még? Mibôl éltek meg? Aztán meg fiatal is vagy még. Éretlen fejjel nem választhat az okos ember élettársat...''

Kenyeres Istvánt lehûtötte az édesapja levele és bár szerelmes volt, de a józan eszét nem veszítette el annyira, hogy be ne lássa, mennyire igaza van az öregnek. Békásné azonban nem azért tervezte ki olyan szépen ezt a házasságot, hogy kiszalassza hálójából az ifjút. Összeszedte minden ismeretségét és sikerült is állást szereznie Kenyeres Istvánnak az egyik nagybank könyvelési osztályán. Igaz, hogy szerény volt a díjazása, dehát mégis állás volt és a Kenyeres István hát mit sem törôdve édesapja intelmével, abbahagyta az egyetemi tanulmányait, beállott a bankba hivatalnoknak és egy hónapra reá megesküdött.

Csendesen éldegéltek néhány esztendeig. Kenyeres Istvánnak ugyan nem volt valami kívánatos kenyér a bankkönyvelôség és bizony sóvárogva sajnálkozott, hogy abbahagyta a tanári pályára való készülését. A számadások fölé görnyedve, nem egyszer azon járt az esze, hogy mennyivel jobb lenne most az iskola katedráján ülni.

Teltek az évek és Kenyeres István elôrerukkolt a bankban. Elôbb fôkönyvelô, majd pedig a könyvelési osztály vezetôje lett. Ez az elôrerukkolás otthon is változásokat hozott be. Lassan mind kevesebb és kevesebb kosztost vállalt az anyósa és amire fôkönyvelô lett, a kosztosokból egy sem maradt, hanem a közben három gyerekkel megszaporodott család, anyóssal és ennek hozzájuk költözött vénkisasszony nôvérével együtt valamennyien Kenyeres István keresetébôl éltek. Sôt a nagy lakás sem volt már elég nagy nekik. Az Andrássy-út egyik új bérházának hatszobás, erkélyes, elsôemeleti saroklakásába költöztek.

Ámde az élet útja sok ember számára hullámvonalas. Egyszer felfelé halad, másszor lefelé. Így történt ez Kenyeres Istvánnal is. A bankja megbukott, ô pedig állás nélkül maradt. Pénze nem volt, mert az anyósa által diktált nagyúri életmód felemésztette minden keresetét. Fordult jobbra, fordult balra, de bizony egy bukott bank fôtisztviselôjét nem nagyon kínálgatták sehol sem megfelelô állással.

Két hónapja adósságból éltek már, amikor végre nagynehezen sikerült bejutnia egy kisebb pénzintézethez hivatalnoknak. Ott bizony elölrôl kellett kezdenie és fizetése egy harmada sem volt a réginek. Kenyeres István azonban nem esett kétségbe. Hazament, összeült övéivel és elmondotta, hogy másképp kell ezután élniök. Anyósa elôször sápadozva hallgatta. Kenyeres nem sokat törôdött vele, kimondta azt is, hogy a lakást felmondják és valahol a fôváros külsô részén vesznek ki szerény három szobát.

Ennek hallatára Békásné sápadtságát pirosság váltotta fel, utána megint elfehéredett és dühtôl reszketve támadt a vejére:

-- Mit?! Három szobába mennénk?! Hát nyomorogjak öregségemre?! Azért, mert maga gyüge és gyámoltalan, aki még a családját sem tudja eltartani tisztességesen?! Abból nem lesz semmi!

Kenyeres nyugodtságot erôltetve magára, hallgatta anyósának kifakadását és lefékezett indulattal válaszolt neki:

-- Már pedig ez így lesz! Ha mamának ez a megoldási mód nem tetszik, akkor elválhatunk. Mama maradjon itt a nagy lakásban és nézze majd, hogy mibôl tudja kifizetni. A feleségem velem jön, mert az asszonynak az ura mellett a helye. Megosztja majd velem az egyszerûséget, amint én megosztottam vele, addig, amíg volt, a bôséget.

Az anyós az asztalt verve rikácsolt vejére:

-- Abból nem lesz semmi! Az én gyermekem nem lesz kishivatalnokné a maga kedvéért. Talán bizony még cselédet sem fog tartani a számára? Ha nem bírja eltartani a családját, akkor szégyellje magát! Mariska velem jön és maga pedig menjen, amerre akar!

Kenyeres azt hitte, hogy ez csak a jólétbe beleszokott asszony tehetetlen toporzékolása lesz és biztosra vette, hogy felesége meg fogja érteni ôt. Mariskába azonban sok szorult az édesanyja vérébôl, gôgjébôl és élvezetvágyából. A jólét után megborzadt annak gondolatára, hogy neki kell majd piacra járnia, takarítania, fôznie, dolgoznia. Beléje azt nevelte az édesanyja, hogy a férjének kötelessége családjának mindent beteremtenie. Ámde azt, hogy mi az ,,a minden'', a vágyai és nem a lehetôségek szerint szabta meg. Sírva borult az édesanyja nyakába és zokogva nyögte:

-- Mamuskám, veled megyek!

Kenyeres elôtt elsötétült a világ. Ezt nem várta! Tudta, hogy bár ô szerette a feleségét, de az inkább számításból és anyja unszolására jött hozzá. Amíg tartott a jólétbôl, az asszony is kitartott mellette. Most, hogyha nem is nyomorba, de szerényebb sorba kényszerültek, meztelenségében állott eléje a felesége haszonlesése. Szomorúan látta, hogy ô itt nem szeretett élettárs, hanem csak kenyérkeresô és eltartó volt. Levonta a következtetéseket, vette a kalapját és eltávozott a saját lakásából.

* * *

Kenyeres István kis hónaposszobát vett ki. Elfoglalta szerény állását, kora reggeltôl késô estig dolgozott és kis fizetésének egy részét elküldötte a régi lakásban maradt feleségének a gyerekek neveltetésére.

Özvegy Békásné az elsô hetekben dúlva-fúlva járta a hatszobás lakást. Mindennap azt várta, hogy veje majd visszatér hozzájuk, hogy majd nagyobb állást könyököl ki magának és újra folyik a szép, kényelmes, jólétû élet. Mariska meg napról-napra csendesebb, sápadtabb és szomorúbb lett. Egyre jobban belátta, hogy mennyire nincs az anyjának igaza. És amikor Békásné szikrázó szemekkel, fogait vicsorgatva ,,gazember''-nek, ,,tehetetlen fráter''-nek titulálta a vejét, Mariska eleinte sírt. Néhány nap múlva szerényen tiltakozott e címezgetések ellen, két hét múlva emelt fôvel kikérte magának, hogy az ô urát ilyen szavakkal illessék.

Megmozdult benne a lelkiismeret. Amikor aztán az egyik este a legkisebb fia anyját cirógatva kérdezte:

-- Anyuskám, mikor jön haza apa? Eddig még soha sem utazott el ennyi idôre! Én úgy szeretném már látni! -- sírva fakadt és az egész reákövetkezô éjszaka nem aludt. Másnap felöltözött, felkereste az urát s harmadnapra odaköltözött hozzá a hónapos szobába, egy hét múlva pedig elvitette bútorainak egy részét abba a kis háromszobás lakásba, amelyet ura fizetéséhez mért olcsó bérért Kôbánya legvégén kivettek.

* * *

Békásné így magára maradt. Elôször bútorozott szobákat akart kiadni, mint régen, de bizony nem bírta már a takarítást és a fôzést úgy, mint fiatalabb éveiben. Fizetett cseléddel pedig nem mehetett a dolog.

Azután bútorainak eladásából éldegélt, végül az adósságcsinálások következtek. Egyszer aztán felkereste ôt a leánya. Az öreg asszony megtört és beadta a derekát. Szívesen visszament volna már vejéhez, de az nem volt hajlandó, hogy újra együtt éljen vele.

Az ügynek megoldása az lett, hogy özvegy Békásné visszakerült Mákkupára egy szerény, egyszoba-konyhás kis lakásba. Itt éldegélt kicsiny nyugdíjából és abból a havi 15 forintból, amit a veje minden hónap elsején pontosan megküldött neki.

Sokszor találkoztam vele. Ilyenkor dühösen beszélt a vejérôl és bizony letette szegény embert a sárga földig. Egypárszor azt gondoltam, hogy mégis jó lett volna, ha Kenyeres István magához veszi felesége édesanyját. Amikor azonban hallottam türelmetlen kifakadásait, az élettel való elégedetlenségét, beláttam, hogy helyesebb ez így, ahogyan van. Ez az asszony csak megmérgezné annak az élettel küzködô, szerény keresetû családnak napjait.

Betegségében is többször felkerestem. Utolsó napjaira eljött ápolni a leánya is. Csendesen, szinte mártírlélekkel hallgatta anyjának még most sem szûnô elégedetlenségét és kifakadásait. Felvette ugyan a szentségeket is, de még utolsó percében is szidta a sorsát.

* * *

Özvegy Békás Józsefné nem egyedülálló alak ebben a változatos életben. Követelôdzô, élveznivágyó természet volt, aki azt hitte, hogy minden más embert csak azért teremtett az Isten a földre, hogy számára a jólétet és kívánságainak teljesülését szerezze meg. Az ilyen természet átka a családi életnek. Megmérgezi övéinek a boldogságát és pokollá teszi számukra a földi idôt. Én nem tudtam elítélni Kenyeres Istvánt azért, amit tett. Utóvégre gondoskodott az anyósáról és nem hagyta nyomorúságban. Ámde neki elsô kötelessége az övéinek boldogítása volt és ezt nem áldozhatta fel az anyósa kedvéért sem.


19. Gugás Jancsi

Gugás Jancsinak írtam a nevét, pedig ez csak a falusi csúfneve volt. A keresztfáján az áll, hogy ,,Itt nyugszik Kiss János, élt 12 évet...'' De annak idején Mákkupán senki sem ismerte ezen a néven, hanem mindenki csak a ,,Gugás Jancsi''-nak címezte. Aki pedig a falusiak közül elhalad a sírja mellett, el nem mulasztja a megjegyzést: ,,Ez is jól járt szegény, hogy meghalt!...''

* * *

Kiss Jánost a fôvárosi patronázs helyezte ki ide Mákkupára. Mint erkölcsileg veszélyeztetett gyerek került gondozás alá és havi néhány korona tartásdíjért kiadták ide, egy szegény öreg házaspárhoz. Tehetetlen, földhözragadt emberek voltak, a férfi barkácsolással keresett egy pár hatost, ha itt-ott tapasztani, vályogot vetni, tetôt javítani, kidült kerítést, ledült ólat kellett igazítani. No meg, úgy egy esztendôben kétszer-háromszor Amerikából is érkezett számukra hol 5, hol 10 dollár a messze Pittsburgban nyomorgó fiúktól és ott szolgáló leányuktól.

Kiss Jancsinak pedig én voltam a patronázs által felkért és az árvaszék által megbízott ,,pártfogója'', azaz felügyelôje. Papi kötelességem volt elvállalni ezt a megbízatást, másik tíz hasonló, falunkba kihelyezett gyermekével együtt.

Az írásokból, amelyeket a patronázstól kaptam, bizony nem sokat tudtam meg Jancsiról. Csak annyi állott bennük, hogy az anyja elhagyta a férjét, ismeretlen helyre távozott, az apja pedig kórházba került, Jancsit meg a patronázs vette pártfogása alá.

Hétesztendôs volt a gyerek, amikor Mákkupára hozták. Kikérdeztem megérkezésekor, illetve csak kérdéseket tettem fel neki, mert a Jancsi semmire sem volt hajlandó felelni. Levágta a két válla közé nagy fejét, fel nem nézett volna reám semennyiért és nem szólt egy kukkot sem. Amikor már jódarabig nem boldogultam vele, a gyerekek nyelvén szóltam reá, remélve, hogy erre csak reagál.

-- No, Jancsi -- mondottam -- úgy látszik, teneked nincsen nyelved, mert nem tudsz beszélni. Kuka vagy.

A gyerek erre felvetette a fejét, szürke, vizenyôs szemeivel reám nevetett, kiöltötte nyelvét és aztán, mint aki valami jó tréfát csinált, kacagott, kacagott...

Megértettem viselkedésébôl, hogy ez a szegény, szerencsétlen gyerek: korlátolt elméjû, félig-meddig hülye.

Ittléte után a harmadik hónapban idézést hoztak Jancsi számára. Szüleinek válóperére szólt. Nevelôszüleivel kellett volna bemennie, de épp akkor magamnak is dolgom volt a városban és hogy megkíméljem szegény öregeket, magammal vittem Jancsit. Hiszen amúgy is ,,pártfogoltam'' volt.

A bíróságon szívet szomorító dolgokat tudtam meg. Jancsi édesanyja könnyûvérû perszóna lett. Gyárban dolgozott a férje, aki bizony nem sokat keresett, de sokat betegeskedett. Összeismerkedett valami kishivatalnokkal és miatta otthagyta a hites urát, meg a gyermekét is. Most aztán polgárilag el akart válni, hogy ugyancsak polgárilag megesküdhessen a hivatalnokkal, aki meg tüdôbajos volt, dehát nyugdíjat remélt  utána. Ô indította meg a válópert férje ellen és azt hozta fel okul, hogy nagyon durván bánt vele, többször meg is verte. Jancsit épp azért idézték be, hogy megtudják tôle, igaz-e az, hogy verte az apja az anyját?

Jancsit kézenfogva vittem fel a bírósághoz. Sokáig kerültünk sorra és ezalatt a folyóson megismerkedtem a gyerek édesapjával. Beteges kinézésû, tüdôbajos munkásember volt. Odajött, megölelte a fiát és elpanaszolta a sorsát.

-- Egészséges, jólkeresô ember voltam, amikor elvettem a Julcsát, ennek a gyereknek az anyját. Aztán beteg lettem és a keresetem is megcsappant. Az asszony otthagyott és jobban keresô embert szerzett. Én meg gondozó nélkül, segítség nélkül magamra maradtam. Hát mondja csak, plébános úr, járja ez, hogy az embert elhagyhatja a felesége, amikor bajban van? Merthogy megvertem? Hát nem tagadom, hogy megtettem. De összevesztünk. És elég ok ez arra, hogy a törvény elválassza tôlem azt az asszonyt, aki megesküdött, hogy el nem hagy semmiféle szükségemben?

Nem hallgathattam. Helyeselnem kellett ennek a szerencsétlen embernek, merthát bizony igaza volt. Ô pedig tovább folytatta:

-- Jó törvény az, amelyik épp akkor veszi el a segítôtársat, amikor a legnagyobb szükség van reá? Hiszen valamennyit csak keresek így is, betegen. Aztán kereshetne ô is. Így a két kis keresetbôl csak elnyomorognánk. Meg aztán a gyermekünket sem kellene kolduskenyérre világba bocsátani. Eltengôdne ô is közöttünk.

Tovább is folytatta volna, de a teremszolga a nevét kiáltotta és megkezdôdött a tárgyalás.

A bíró elôször a lelkükre beszélt, hogy béküljenek ki. Az asszony felbiggyesztette az ajkát és félvállról felelt:

-- Nem azért jöttem ide! Ehhez a nyomorékhoz nem kötöm az életemet!

-- De az Isten hozzám kötötte! -- szólt sírástól elcsukló hangon a férje.

A sikertelen békéltetés után megkezdôdött a tárgyalás. A bíró pontosan, lelkiismeretesen letárgyalta a vádat, hogy a házasfelek békétlenül, gyûlölettel éltek együtt, sôt a férfi sokszor meg is ütötte az asszonyt. Tanúkat hallgattak ki, -- szomszédokat, ismerôsöket -- akik kénytelen-kelletlen bizonyították az ütlegeket, mert hiszen látták és az igazat kellett vallaniok. Jancsira sor sem került, mert a vád és egyben válóok perrendszerûen bizonyítást nyert. A válást kimondották.

Az asszony gangosan távozott, hogy az ítélet jogerôre emelkedése után polgári házasságot köthessen, azzal a hektikás hivatalnokkal, akinek féllába úgyis a sírban volt már és utána majd nyugdíjat fog kapni. A férfi pedig könnyeit törülgetve méltatlankodott:

-- Hát igazság az kérem, hogy elválasztják tôlem a hites feleségemet? Most, amikor reászorulnék?! Most, amikor ápolásra, gondozásra volna szükségem! Most, amikor a gyerekünket is el kellene tartanunk!

Szomorúan állottam ott. Én tudtam, hogy a házasság szentségének kötelékét nem bontotta fel ez a bírói ítélet, de azt is láttam, hogy az Isten jogán ejtett sérelmen kívül íme, mekkora társadalmi bajt jelent ez az elválasztó törvény. Növeli a könnyelmûségeket, alkalmat ad a lelketlenségre, tönkre tesz életeket, gyermekeket, boldogságokat! Nélküle talán, ha nem is volna mennyország a házasság muszájból összefoltozott és itt-ott repedt cserepe, de megállana benne egy kis család együttmaradása, összetörôdése és a keserûségek és nehézségek mellett mégis csak tûrhetô élete.

* * *

Elvégeztem az ügyeimet és este hazajöttem Jancsival együtt Mákkupára. A gyerek ott tengette a faluban életét. Egy ideig iskolába járt, de bizony a félig-meddig hülyével nem sokra ment a tanító és a hitoktató sem, úgyhogy, amikor a következô évben be sem íratták, szemet hunytunk felette. Minek jöjjön a szerencsétlen, hiszen csak társainak gúnyja és mulatságuk tárgya lenne!

Jancsi a libákat ôrizgette, amíg aztán 12 éves korában magához hívta az Úr. Az égi Atya ugyanis irgalmas és nem hagyja sokáig vergôdni a földön az ilyen ütôdött elméjû gyermekeit.

Amikor temettük, senki sem könnyezett és mindenki így búcsúzott tôle:

-- Jól járt szegény! Magához vette az Isten!


20. Az én kriptám

A mákkupai temetô sírjairól írott cikkeimet sajátmagammal kezdtem és most -- amikor egyelôre befejezem közlésüket -- ugyancsak magammal végzem. Azaz, hogy az én kriptámmal. Mert ilyen is van. Igaz, hogy nem magam vettem és nem is magam építtettem. Úgy örököltem és olyantól, aki se atyafim, sôt, még csak hittestvérem sem volt. Érdekes a története: kirôl és hogyan szállott reám?

* * *

A háború elején, amikor Máramarosba törtek be az oroszok, onnét és Galiciából rengetegen menekültek. Mákkupa az arravezetô vasútvonal mellett fekszik és a muszkák elôl futó zsidók közül egynéhányat a községünk nyakára szállásoltak el a hatóságok.

Jött közöttük egy Máramaroskörüli faluból való pajeszos zsidó is. Úgy 50 év körüli volt, felesége nálánál öregebbnek látszott és három leányát, meg egyetlen fiát is magával hozta. Alázatos modorú, villogó szemû, nagyon ügyes héber volt. Holmija ugyan csupán egy batyúból állott, de annál teltebb volt a pénztárcája, amelyikben csak úgy duzzadtak a zöld bankók.

Már ittlétének negyedik napján üzleteket kezdett kötni. Honnét, honnan nem szerezte, azt nem tudom, de három láda cukorral és egy láda petróleummal alapította meg az ,,üzletét'', Nagy kincs volt ez akkorában a falun! Petróleumot, cukrot még jegyre is alig kapott az ember. A mi héberünk tojásért, szalonnáért, füstölthúsért cserélte be a cukrot és petróleumot, amiket aztán zugban a városbeli hitsorsosainak jó áron továbbított. Ôk meg ismét továbbadták a keresztényeknek.

Három hónapig tartott ez így. Közben Mákkupa is beleesett a felvonulási körletbe és egy hadosztályparancsnokság ütötte fel földesurunk kastélyában az irodáját. A hadosztály gazdasági tisztjei hivataluk miatt is sokat érintkeztek az állomásfônökkel és héberünk, -- nevezzük el Khonnak, -- hamarosan megtalálta az összeköttetést az állomásfônökkel is. A dolog vége az lett, hogy Khon bevágódott hadiszállítónak a hadosztályhoz. Eleinte szénát szállított csak, egy hét múlva élelmet, egy hónap múlva mindent, ami csak kellett.

Magam is jóban voltam a katonatisztekkel és nem egyszer beszéltem velük errôl a zsidóról. Becsületes és komoly emberek voltak ezek a tisztek. Tôlük hallottam, hogy nagyon meg vannak Khonnak minden szállításával elégedve. Vigyáztak a körmére, de soha a legkisebb szabálytalanságra sem jöttek rá. Khon is hatalmasakat keresett a szállításokon, a kincstár is jól járt, mert legalább nem csapták be.

Ebben az idôben nálam járt az állomásfônök is. Beszélgetés közben Khonra terelôdött a szó és az állomásfônök a következôket mondta el róla: Khon sikerein fölbuzdulva nagyobb mértékben akarta kifejleszteni a hadiszállítást. Bár sokat nyert eddig, de még nagyobb tôkére lett volna szüksége. Társat keresett tehát. Beszélt errôl az állomásfônökkel is, aki elég vagyonos ember volt és látva Khonnak becsületességét, csendes, titkos társnak kínálkozott a szállításokhoz. Khon arca elborult az ajánlat hallatára és csendesen rázta a fejét.

-- Nem tehetem, állomásfônök úr, -- nem tehetem! Nézze kérem, -- mondotta -- Önnek hálával tartozom. Ön segített ahhoz, hogy az elsô szállításokat megkaptam és összeköttetésbe kerültem a katonasággal. De jegyezze meg, kérem, hogyha egy gojjal társul egy magamfajta ember, annak rendesen nem jó lesz a vége. A vevômet nem csapom be, mert a bizalom további üzletet jelent és azt nem játszom el. A társammal szemben azonban másképpen áll a dolog és én nem akarom kitenni magamat annak a veszélynek, hogy Önt becsapjam.

* * *

Nem aprózom a dolgot. Elmondom röviden, ami aztán történt.

A háború végén dúsgazdag ember volt a Khon. Nemcsak a hadosztálynak, hanem a hadseregnek is szállított már és pedig százezres tételekben. Közben megvásárolta földesurunk birtokát a kastéllyal együtt. Grófunk ugyanis eléggé eladósodott és azt is remélte, hogyha jópénzen eladja a földet, kifizeti adósságait és hadikölcsönbe fekteti a megmaradt árát, úri módon élhet majd holtáig. Khon hadifoglyokkal gazdálkodott a birtokon. Nem vonult be a kastélyba, hanem a botos-ispánnak kis lakásában húzta meg magát.

Akkor ütött ki a Károlyi-féle szabadság, azaz a forradalom. Khonnal találkoztam ezekben a napokban. A fejét csóválta és nem sok jót jövendölt.

Ebben az idôben tombolt hazánkban elôször a spanyolnátha. Legelsônek az állomásfônökünk pusztult el benne. A második áldozat Khon volt, a harmadik meg a felesége.

* * *

A kommunizmus ideje után a fiatal Khon, -- aki már a háború utolsó esztendejében szépcsengésû magyar nevet vett fel egykoronás belügyminiszteri engedéllyel -- egy ideig meghúzta magát. Amikor azután látta, hogy ennek a nemzeti felbuzdulásnak és zsidóellenes riadólövéseknek inkább csak füstjük és pukkanásuk van, de magjuk nincsen, nekibátorodott. Bevonult a kastélyba, kihasználta a konjunktúrát és birtokát bérbeadva, börzézni kezdett.

A kastélyból, ahol atyja halála után szépen berendezkedett, Pestre költözött és ettôl kezdve nem láttam többé. De hírét hallottam.

Elôször úgy mondták, hogy mérhetetlen gazdagságra tett szert. Azt is beszélték, hogy valamelyik színháznak hiányos ruhájú táncosnôjét vette el feleségül és kettesben szörnyû dáridókat csapnak. Végül megtudtuk, hogy a tôzsdekrach idején az egész gazdagsága elúszott és a mákkupai földek és kastély is egy másik zsidónak a kezére került.

A fiatal Khon mindenét elvesztette, csak egy maradt a birtokában. Errôl az egyrôl, úgy látszik, eleinte ô is és mindenki elfelejtkezett. Az a kripta volt ez, melyet a keresztény kurzus elsô éveiben építtetett a temetônk csücskében. Mákkupán ugyanis csak egy temetô van és ennek sarkában földeljük el a közöttünk elhunyt másvallásúakat. Itt tették a földbe az öreg Khont meg a feleségét is. A fiúk a dúskálkodás idején gyönyörû kriptát építtetett, de arra már nem került sor, hogy szüleinek holttestét oda bevitesse. Akkor már Pesten hajszolta a börzén a milliókat és dáridózva táncolt a színésznôjével. A kripta üresen állott.

Most egy esztendeje aztán a községházára hivatalos írás érkezett. Arról értesítettek benne, hogy a fôvárosban fôbelôtte magát egy tönkrement börzés, aki levelet hagyott hátra és abban így végrendelkezett:

,,Minden földi ingóságomat és ingatlanomat a barátaimra hagyom. Tudtommal csak adósságaim vannak és az a néhány négyzetméter föld, amelyen a mákkupai temetôben a családi kriptánk épült. Ha barátaimnak nem kell ez a kripta, akkor a mákkupai plebánosnak hagyom.''

A végrendeletrôl szellemeskedô cikkeket közöltek a liberális újságok és engem pedig felszólított a hatóság, hogy nyilatkozzam: elfogadom-e a kriptát? Gondolkoztam és elfogadtam. Nem a magam számára egyedül, hanem Mákkupa mindenkori plébánosai földi nyugvóhelyéül.

* * *

Azóta sokszor jártam abban a kriptában. Megilletôdve vettem kezembe a kulcsot, amellyel kinyitja majd kapuját a sírásó, ha számomra kell elôkészíteni a helyet. Megnéztem azt a fülkét már tízszer is, ahová az én koporsómat helyezik majd el.

És valahányszor lent jártam, mindannyiszor, mint jobb ember jöttem fel a kripta mélyébôl. Aki ugyanis látja a sírját, az lehetetlen, hogy egykori számadására ne gondoljon és összeremegve az Isten útjára ne induljon.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)