Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal

Kattintson a könyv címlapjára, hogy kinyissa azt!


Szappanos Márta

OLTHATATLAN LÁNGOK

,,Isten, Haza, Család''

olthatatlan lángok,

E három tûzoszlop

tartja a világot.

Gondolatok, versek, epigrammák, vers-prózák.

CLEVELAND, OHIO

1977


Tartalomjegyzék
Szappanos Márta Mária: Olthatatlan lángok -- Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó

	Egy résnyi villanás!
	Egérfogak
Fatima üzen, figyelem, figyelem!

	Fatima üzen: figyelem, figyelem!
	Csöppnyi óriások
	Titkok tengere
	Fatimai gondolatok
	Immaculata -- Conception
	Ne keresd
	Élô hanglemez!
	Távoli villámok
	Miért?
	Mi a biztos?
Csodálatos kettô

	Csodálatos kettô
	Az a kicsi hajszál
	Bûn és erény
	Betûk világa
	Csillog a föld!
	Égi látomás...
	Villanó percekben
	Krisztus, vagy Barabás?
	Megmérettetés
	Három kakas szó
	Lucifer álma!
	Orkán szele zúg
	Vigyázz!
	Riasztó ének kobzos lanton!
	Rózsák és tövisek
	Tiszta szívek
	Sátán almája
	Fiastyúk
	Éjszaka árnyai
	Aki gyönge, elveszett
	Perc
	Extázis
	Van-e még szó?
	,,Kályha, honnan elindulunk''
Isten bûvkörében

	Nem kell tudás
	Vízcsepp a tengerben
	Csönd hullása hallik
	Porszem vagyok
	Mindennap elmegy...
	Csodákban élünk
	Alfa, omega
	Hangyák lázadása
	Mert a szív hatalma
	Lisieu rózsák, kötényébôl
	Vissza Istenhez!!!
	Hitvallás
	Kerted ágyacskája
	Vakond ablakán...
Ôsi rög

	Nyárfás utak mentén...
	Idegen áfium
	Ôsi rög
	Mennék
	Máté gazda
	A falu lelke!
	Kenyér és verejték
	1949 Bremen
	A megcsúfolt ,,gyermek''-jogok -- 1957
	Széchenyi után
	Hujj Tonuzóba
	Koszorú kalács
	,,Ecce sacerdos magnus''
	Régi hazám
	"Justice for Hungary'' -- Igazságot Magyarországnak
	Ne féld a vészt...
Orgona virágok

	Piros tulipánok
	Virágot öntöztem
	Májusi reggel!
	Orgona virágok
	Tavasz oktatás!
	Rózsákat ültettem
	Az ôs törvény marad!
	Tavaszi ébredés
Örök ideál

	Liszt, ,,Szerelmi álmok''
	Mesék világa
	Virágzó almafa
	Örök ideál
	Hulló levél nyomán
	Farsangi ábrándok
	Bolondos kis szellô
	Walzer
	Kakukk!
	Milyen jó
	Hosszú nyárfás úton
	Fordított törvény?
	Sátor embertôl...
	Keretben éltem
	Reszket a csönd
	Kinek, mikor, meddig?
Banyakemence

	Koldus, vagy király?
	Banyakemence
	Édes, aranyos, kisbaba vagy
	Karácsonyi kis angyalok
	Legszebb csoda!
	Nagy volt anyám
	Élt, dalolt, szeretett...
	Meggyógyított a szeretet
	Lacika
	Az, ki anyává lett
	Anyákért sóhajt e nagy beteg világ
	Meghal a gyümölcs
	Könnyezô Cherubok
	Apák napjára
,,Elsô és legnagyobb parancs a szeretet"

	Nehéz parancs
	Csillogjanak fénysugarak
	Mindenki szívért könyörög
	Mérleg serpenyôjén...
	Apró szív-titok
	Sebaj
	Elmúlt a nyár
	Levél Ilonkához
	Vissza kell menni...
	Csillogó kardvágás
A költônô arcképe


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program két verseskötet elektronikus változata. A könyvek 1962-ben (Ösvény) és 1977-ben (Olthatatlan lángok) jelentek meg az Egyesült Államokbeli Clevelandben a szerzô kiadásában. Az elektronikus változat Szappanos István engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog Szappanos István tulajdonában van.


Elôszó -- Olthatatlan lángok
Elôszó	Olthatatlan lángok
,,Isten, Haza, Család'' olthatatlan lángok,

E három tûzoszlop tartja a világot.

Kedves Olvasó!

Ebben a könyvecskében olvasható iások, a minden ember szívében feltóduló érzelmeknek és gondolatoknak papírra vetései csupán, a ritmus szerelmének lüktetésében.

Az emlék, az érzelem, a gondolat ereje gyújtotta meg a lángot, hogy testetlen világok tengerén, megtaláljam azt a kis szigetet, ahol már csak az álmok és vágyak szárnyain repülhetek.

Igen, ez a rejtett kis sziget, az én birodalmam, melynek vérrel és könnyel áztatott földjébôl legendák nônek, pipacsok égnek, csennek hullanak az égbolt kékjébôl a búzatenger virágaira, hol a gólyahír csókot lopkod az égô napsugártól, hogy sárgára fesse szirmait. Hol énekelnek a búzamezôk és vágtató ménes dübörög végig a forró pusztaságon. Hol ôseimet látom, az apámét is meg az uramét is, kik megcsókolták a földet, mely apáról fiúra, fiúról fiúra szállt.

Föld, föld, mindig a föld! Barna, sárga, fekete, szikes, humuszos, omlós, porhanyós, kemény, fekete föld! Göröngyös, drága, édes anyaföld!

Igen, ott járok én a tarlók kesernyés illatában, hol rozsdás szeder indák szúrós levelei közt, savanykás szeder kínálja magát. Bujkál az apró kis eper, mit halványra érlelt az ôszi nap, míg húzó vadludak éles gágogása figyelmeztet arra, hogy itt az ôsz. Ennek a halkan surranó hangulatnak késô párájába belekoppan a hazatérô nyáj kolomp szava, bele koppan a szív is. Fajón, sírón, dallá, ritmussá formálódik a gondolat. Így formálódtak írásaim. Így tódult fel szívemben a vesztett paradicsom fájó emléke. Nem, nem a kényes orchideák hivalgó pompája nem hívogat engem. Nosztalgikus szerelemmel ott, és arra járok én, ahová a küldetésem szólt. Ott, ahová beépített és beillesztett engem egy megmásíthatatlan felsô akarat. Vérem, húsom, csontom oda épült bele. Apáim szívét is az a föld táplálta. Anyám tejével szívtam be azt a világot, melybôl vétettem. Ami az enyém. Ami nekem rendeltetett. Mint kiszakított húsdarab, soha be nem gyógyuló sebként sajog bennem a hontalanság üres gyökértelensége. Ez a fájdalom indít el arra az útra, hol gyógyírt keressek az örök igazság erejében. Múlandóság helyett keresem azt ami örök (mert igazság az örök, mert az maga az Isten), Istent keresem, mert tudom, hogy Aki fájdalmat adott, az vigaszt is ad, erôt is, lángot is, tüzet is, hogy égjen, parazsat, hogy gyújtson, hogy soha ki ne aludjék a lélek, mely képes arra, amit fegyverek, rakéták, misszilek nem tudtak megtenni. A lélek, s benne a szeretet, a legnagyobb erô, a legnagyobb hatalom, mely Egekbe nô.

,,ÖSVÉNY'' címû verseskötetem 1962-ben látott napvilágot. Jelen könyvecskét folytatásként ajánlom fel a Fatimai jelenések 60. és a clevelandi ,,Magyar Fatima Családok'' 10 éves évfordulója alkalmából.

Szeretettel

Sz. M. M.

Egy résnyi villanás!

Egy pillanat

egy lobbanás.

Létünk ablakán

egy résnyi villanás.

Ennyi csupán

e könyvben olvasás.

Egérfogak

Költôi nagyságról

sosem álmodoztam,

csak apró egérfogak

élét próbálgattam,

Elrágni kötelét

megkötözött jónak,

s szárnyát kibontani

megsebzett valónak.


Fatima üzen: figyelem, figyelem! -- Olthatatlan lángok
Fatima üzen: figyelem, figyelem!	Olthatatlan lángok
	,,For those who believe,	A hivô embernek
	no explanation is necessary	nem kellenek érvek,
	for those, who not believe,	ám akik nem hisznek,
	no explanation is possible.''	érvek sem segítnek.

Fatima üzen: figyelem, figyelem!

Ki tudja vajon hol,

s mikor üt az óra,

s a szent égi szózat,

hogy válik valóra?

Amint jött kénesô

és jött vízözön,

jöhet most az atom,

mely mindent elsöpör.

De jöhet még valami

ezeknél is rosszabb,

út, mely tévtanoknak

világába halad.

Ezért volt ,,Fatima''

s ez hát az üzenet!

hogy a bûnös világ,

bûnébôl térne meg!

Nem lehet sokáig

kettônek áldozni,

Isten, vagy sátán

közt kell most választani!

Ne próbálkozzunk

hát új ideálokkal,

és ne cimboráljunk

Antikrisztusokkal,

vesszen és pusztuljon

minden mi bomlasztó,

minden ami közönyt

és kételyt fakasztó.

Veszélyben van a hit!

a világ, nem felel,

csak ,,Fatima'' üzen

figyelem, figyelem!!!

Csöppnyi óriások

A két kicsi kis halott

Míg legelészett vígan

a csilingelô nyáj,

nagy tettek lapjait

jegyezte Portugál.

Nem vérrel íródtak

e tettek lapjai,

itt lélek nagyságnak

vívódtak harcai.

Itt lélek honából

írtak történelmet,

Hannibál seregnél

több csataküzdelmet.

Mert, akik legyôzik

a test kívánságit,

mintázzák azok,

a hôsök legjobbjait.

S mert a ,,Szeplôtelen''

tiszta szívre vágyott,

Ferenc és Jácinta,

lett a kiváltságos.

Történt ugyanis,

hogy Fiú s egy kisleány,

Istennél, bûnökért,

vezekelni kívánt.

S bár e történetet

mindenki tudja már,

de vajh, ki gondolt arra,

s ki tudja miben áll?

mit meg nem magyaráz

a földi tudomány,

mit tagadni kíván

e modern új világ,

hogy anyag felett a

lélek magasabban áll,

s e magaslat tetején,

maga az Isten áll.

Nézzük csak a gyermek

robogó világát,

mindenik tükrözi

mohó kívánságát.

Mert cukrot, narancsot,

kenyeret vagy sajtot,

kicsi éhes gyomor,

dehogy is hagyna ott.

S ôk mégis ott hagyták,

bárányoknak adták,

s kínzó éhségüket

magukba tiporták.

Egyszer a fiúcska

gyötrô lázban égett,

cserepes ajakkal fel,

az égre nézett

s míg lázas szemekkel

az italt kívánta

csuporból a kislány

vízzel megkínálta.

Reszketô kezekkel

már nyúlt is utána,

s a hûsítô forrásvíz

már ajkát nyalábolta,

patak vizét mégis,

magától ellökte,

s a gyönyör mámorát

messzi elvetette.

Kérdem, kik ismerik

gyermekek világát,

hogyan magyarázzák,

e tettek nagyságát?

Honnan ily hatalmas

önkéntes áldozat,

apró gyerekszív,

s e rettentô akarat?

Itt kell, hogy érezzük

,,Fatima'' csodáját,

ez életáldozatok

pecsételt nagyságát.

Ó törpe nagy-világ,

jólétben tobzódó,

Tudod? hogy e szív

már Egekbe nyilazó,

s fáklyákkal világít

óriás berkeket,

mert ennél többet

már alig bír szeretet.

Így lettek törpékbôl

csöppnyi óriások,

megváltás mezsgyéjén

csöppnyi útirányok

Kövessük mi is

e csepp óriásokat,

s áldozatainkkal

törjünk égi utat.

Titkok tengere

Ó mily titokzatos

ez a mi világunk,

rejtély az életünk,

rejtély a halálunk.

Nem értjük a múltat,

nem látjuk a jövôt,

nem ismerjük meg

a velünk szembejövôt.

S jaj, mekkora titok

szívünk dobbanása,

vágyak s gondolatok

futó villanása.

Ily titkok rejtekét

senki nem találja,

egy rejtett más világ,

titkok pattanása.

Fatimai gondolatok

Ha nem tudnál hinni

S nem értenéd meg Isten szavát,

Könnyes szemekkel tekints az égre

S keresd az Istenanyát!

Isten trónusa magas,

Agyaddal elérni nem tudod,

Istent felmérni, titkait elérni,

Véges, emberi elméddel, úgysem bírod!

Csak egyetlen egy út van számodra ideát,

Ürítsd ki fenékig, az alázat poharát

S mint fénylô napsugár,

Kévékben ömlik a kegyelem tüze rád!

Mert Isten a szelíd s tiszta szívûeknek

Magát megmutatja,

De a dölyfös, álnok világ elôtt

Arcát eltakarja.

Azért született Jézus rongyos istállóba,

Hogy legyen szív, mely magát megalázza,

,,Mert az én útaim, nem a ti utatok''

Én a földre szállt szeretet égô lángja vagyok.

Isten, sohasem kereste

A ,,nagyok'' asztalát,

Az Úr szôlôskertjében szegény halászok,

S pásztorok voltak a diplomaták.

S követnek ó hányszor, de hányszor,

Leküldte a földre Égi-édesanyját,

Hogy szivárványhídon eljusson hozzá

E bûnös, nagy világ.

S most, remegve félik embermilliók

A megjósolt jövendô titkát,

Az égbôl földre szállt Fatimai Szûz

Figyelmeztetô jóslatát.

Mert így üzent az Úr:

A döntés rajtunk áll,

Vajh, kitûzitek Isten zászlaját,

Vagy porrá, s hamuvá lesz a világ?

Immaculata -- Conception

Mint rózsaszirom, hullt az égen át,

Egy sziklabarlang mélyén, leszállt,

Égi lebbenését nem láthatta senki,

Valaki Ôt, az ég honából küldi.

Így kezdôdött e történet, bús téli délután,

Rôzsét szedegetett egy vézna kisleány.

Vállait szegényes kis kendô takarta, csak a sors

Volt nálánál mostohább, mely tova sodorta.

Sírt a szél, mostoha sorsával együtt sírdogált,

Mígnem jártában-keltében egy sziklabarlangot talált.

Telt az idô, múlt, a fák lombos ága hosszúra nyúlt,

De nicsak ott! a barlang mélyén Valaki megmozdult!

Óh, ha valaki látott már földi csodát?

Bernadett színét váltotta, mint fehér hóvirág,

Remegô térdekkel a föld porába hullott,

Arca mennyei fényben fürdött, ragyogott.

,,jer közelebb Bernadett, ne félj!''

Intett a fényözönben úszó égi Lény,

,,Ki vagy Te?''  kérdé Bernadett remegô hangon,

Felelt az égi Fény: ,,Immaculata Conception''

Aztán Bernadett s az égi Tünemény,

Beszélgetésben, mélyen elmerült.

S amint szívet cseréltek egymás között,

E két szív, eget és földet összekötött.

Sok csodát ígért a lourdesi Szûz,

Hogy csodákon keresztül, az ember üdvözül,

Templomot kívánt a jelenés helyén,

S forrást fakasztott, hol a szív felderül!

Így száll le a földre az égi üzenet,

S ez üzenettôl, a világ megremeg,

S egy évszázadon át, a lourdesi Szûz,

Testet, lelket gyógyítni, meg nem szûnt.

De egyet ne feledjünk, a legnagyobb talányt,

Isten, vajon miért küldi e földre szállt csodát?

Nem, nem azért, hogy a világot bajától megóvja

Hisz Bernadett baját, földi nyomorát is bíz mind meghagyta.

Sokkal többet ad Isten a csodákkal

Titkaiból látni enged egy-egy pillantással.

Mert a csodák Isten kezébôl hullott fáklyafények,

Tüzek, melytôl halott emberszívek új életet élnek.

Vakoknak szemeit megnyitja,

Hogy a mennyei gyönyört, megláthassa.

A bénát, járni megtanítja,

Hogy mindig az Isten útait járja!

S kinek hallása nem adatott,

Meghallja most a mennyei szózatot.

Ki mind mostanáig néma volt,

Istent dicsôítni, megtanult.

Százak, ezrek, és embermilliók

Szemérôl, szívérôl a hályog lehullt.

Óh, könyörögj értünk Drága Szûz Anyánk

Hogy szent Fiadnak irgalma hulljon ránk!

Ne keresd

Ne keresd, ne keresd

a földi hívságot,

szíved köré fon,

a hívság rabláncot.

Könnyeid sem hullnak

jajszó hallatán,

hiába zörgetnek

holt szíved ajtaján.

Élô hanglemez!

Van egy furcsa társad,

észre sem veszed,

tetszik vagy nem tetszik,

együtt él veled.

Járatlan berkekben

hangtalan vezet,

cipô kopogását

észre sem veszed.

Nem kíván mutatós,

hívó levelet,

hívatlan vendég ô,

így rendeltetett.

Nem láttál hûbb ebet,

kísér és követ,

és vitázik veled,

szóra szót követ.

Ô még álmodban is

hû emlékezet,

vigyázz, hogy el ne dobd,

él, e hanglemez.

Kérdezed, hogy honnan,

ily bátor vitéz,

ki ôrt áll ajtódban,

s folyvást harcra kész.

Egy hang, odaátról,

nyomban megfelel,

vagyok a szívekben,

óvó intelem!

Hallgass hát e szóra,

Valaki vezet,

szívedben él e szó,

Lelkiismeret!

Távoli villámok

Mondd, úgy érzed te

is a jólét pamlagon,

nem száll már a szív

s nincsen bô vigalom?

Valami hiányzik

a lelki frontokon,

a szív, a szeretet is,

szárnyak nélkül oson?

Kristály, tele borral

lakomás asztalon,

de lélek lantjain,

a húr már meglazul?

Valami nagy titkos,

szent jelrôl álmodom,

szent, nagy közösségrôl,

mely mindent átkarol.

Egy jóságos szigetrôl,

ha volna valahol,

hol minden igaz szív

egymással hû rokon.

Lelki közösségek

fonalát kutatom,

de a gyönge fonál

elszakad valahol?

Jaj, úgy érzed te is?

Vagy csak én gondolom,

mintha kongó ûrben

járkálnék valahol?

Valahogyan érzem,

egek morajlását,

távoli villámok,

viharok zúgását.

Egy mesterséges

világ ízzé porladását.

Miért?

Ó mondd Uram miért, ó mért is születtünk,

igazán boldogok, ha mégsem lehetünk?

Ó mondd Uram miért, ó mért is szeretünk,

ha délibáb a szív, mit el nem érhetünk.

Ó mondd Uram miért, ó mért is harcolunk,

ha gördül a szekér, és mindent itt hagyunk.

Ó mondd Uram miért, ó mért is vígadunk,

az élet alkonyán, ha elszáll kacajunk.

Ó mondd Uram, miért, ó mért is tanulunk,

az élet titkából, ha semmit sem tudunk.

Uram, ugye egyszer feleletet kapunk?

S az út végéhez érve, Nálad maradhatunk?

Mi a biztos?

Nem biztos az, ki sokat él,

bölcsessége, hogy égig ér.

Nem biztos az, ki sokat fut,

sok rossz közül a jóba jut.

Nem biztos az, hogy katedrán,

dönthetetlen a tudomány.

Nem biztos az, hogy sokra jut,

ki betûk halmazára fut.

Nehéz, nehéz az igazság,

mit ködbe borít az álnokság.

Zugban, ha mégis megleled,

értelmet kap, az életed!


Csodálatos kettô -- Olthatatlan lángok
Csodálatos kettô	Olthatatlan lángok
,,Mert vala kezdetben''

Isten és a sátán.

Csodálatos kettô

Küzdés szellemében

élünk e föld hátán,

mert ,,Vala kezdetben''

Isten és a sátán.

Kettô a sugallat

szívünknek sóhaján,

az út ketté válik,

szívünk sugallatán.

Mint ahogy két felé

hullámzik a tenger,

ellentét harcában

vívódik az ember.

Csodálatos kettô

az egész világunk,

fényben, sötétségben,

váltakozva járunk.

Így lett elrendelve

kettôbôl a világ,

van egy földi élet,

s van egy másik hazánk.

Vérben, testben élünk,

de van szellem világ,

van szív és szeretet,

és van gyûlölet láng.

S amíg ember jóság

magas tornyot épít,

gonosz ármánykodás

gyehennába szédít.

Igazság fonalát

hogyha megtaláltuk,

pártütôk hadával,

nyomban szemben állunk.

Mi kettôt elválaszt

olykor, kicsi hajszál,

vajh drága igazgyöngy

avagy, hamisítvány.

Két nagy ellentétnek

ezer változatán,

megpróbál az Isten,

megcsábít a sátán.

Ôrjít ez a világ,

ôrjít e kettôsség,

mert választásában

rejlik az örök lét.

Ezt mondja a vallás,

ezt mondja az ész,

nem futhatsz elôle

akármerre lépsz.

__________________________________

Hol nincsen igazság és nincsen bizalom,

kupád borában sem rejlik vigalom.

Ám igazság ereje, ha egyszer átitat,

szirtek felett jársz, mint röptében a sas.

Az a kicsi hajszál

Álnok az igazhoz,

néhányszor közel jár,

olykor alig látszik

az a kicsi hajszál,

mi nem a valódi,

csupán csak hasonmás,

mint futtatott arany

mely szemeket kápráz.

Mi nem valódi gyémánt

csupán, üveg korong,

csak viaszból rózsa,

mely illatot nem ont.

Nem az élet bora,

csupán csak bájital,

nem a szív mosolya,

... ördögi kacaj.

Mi kettôt elválaszt,

olykor kicsi hajszál,

mégis benne rejlik

pokol vagy mennyország.

Bûn és erény

Vétek s erény

mindig voltak,

bajok csupán

ott akadnak,

hol bûn s erény

kezet fognak,

s Belzebubbal

együtt futnak.

Betûk világa

Ó mily furcsa világ

a betûk világa,

ó mennyi gondolat

glédába állítva.

Rendre sorakozva

mennek a csatába,

mindenik harcot vív

a maga számára.

Vannak igazságnak

zengô lármafái,

vannak bûnnek, zûrnek

kakafóniái.

Van betû, mely épít

hatalmas mûveket,

vagy rombol és pusztít

tornyot és szíveket.

Betûk nagy garmadát, ma

tûzre vetheted!

Csillog a föld!

Istennek világát meglelni nem könnyû.

Csillog, villog a föld, és csábja gyönyörû.

Vakít a káprázat, s mert ördög kínálat,

kelletlen gyümölcs a Krisztus alázat.

Ó, balga nagy világ, vaksággal tetézett!

föld szemekkel mikor föld gyönyörét nézed!

Mert sárból van a föld és fénye mulandó,

míg lelked halhatatlan, örökkévaló,

de minden, minden ami más, az csupán mulandó!

Égi látomás...

Bábel zûrzavarban

ôrlôdik a világ,

tótágast állnak

az eszmék és ideák.

Összekuszált mindent

tagadás szelleme,

s ezer furcsaságot

cipel a szekere.

Agymosó gépeknek

morzéja fut, szalad,

füledbe kattogja:

add fel harcaidat.

Ne keress, ne kutass,

bûnt vagy igazságot,

gyomor és a gyönyör

váltsanak világot.

Freudok és Pikassók

ezrével születnek,

tiszta látásodba

vakságot kevernek.

S mert estetikának

mércéje elszakadt,

,,Pietát'' sepernek

absztrakt vonalak.

Nem tiéd már többé

szív és a gondolat,

kézen fogva vezet

egy furcsa akarat.

Ez új forradalom

nem tûr harmóniát,

s a zûr ha elborít,

nincs égi látomás.

Villanó percekben

Villanó percekben

Krisztus arcát látom,

gyarló földi utak

göröngyeit járón.

Felbukkan a szent Arc

éjnek sötétjében,

mikor lángot hordoz

barlangok mélyében.

Megvillan e szent Arc,

ezer évek óta,

minden Pilátusok

Kaifások óta.

Ha utcán hömpölygô

sokaság kiáltoz,

hol üvöltnek dôrén,

Barabást kiáltók,

hol dúl, halál felett

heródesi átok,

hol gyáván kezet mos

rengeteg Pilátus,

ahol vért csattognak

gyûlölet korbácsok,

szegény szenvedôben

Krisztus arcot látok.

____________________

Krisztus eszményképe,

kopott reverenda,

mely a szív jóságát,

kincsét takargatja.

Aki szûk agyában

mindent összekever,

ily zavaros agyból,

menekül az Isten.

Káoszban, zûrben

ki tisztán lát,

égi fény hevíti

lámpását.

Szent igazságokból

ha egyszer engedtél.

ingoványba süllyedsz,

s a jó célnak elvesztél.

Krisztus, vagy Barabás?

Van egy kép,

mely útmutatva lángol,

egy Krisztus Arc,

a népek piacáról,

egy Megkötözöttrôl,

egy véres Koronáról,

egy szörnyû választás,

az átkok szájából,

a Barnabást kiáltók

örök táborából.

Legyen hát e kép,

mely útmutatva lángol.

_______________________________

Olykor kudarcba fullad minden elmélet.

Teóriák tengerén, az ember eltéved.

Mint Niagarából omló zuhatag,

eloszlik, semmivé válik a gondolat.

Ilyenkor láthatod, mily véges az agy,

hol az Isten-tagadó egyedül marad,

s a labirintusból... nem talál kiutat.

Megmérettetés

Uram, göröngyös utadon

én tovább ballagok,

e korban bár üvöltnek

divatos szólamok,

de másra süket füllel

csak Reád hallgatok,

régi szent hûségbôl

semmit fel nem adok.

Tudom, reszket a föld,

új szózatok alatt.

Hullnak, omladoznak

ezredéves falak.

Ádáz üldöztetés,

régen megíratott.

Most is zúg a tenger,

s dúlnak viharok.

Ôsi Egyházadban

mégis megmaradok,

mert él a nagy Mester,

a szikla bárhogy mozog.

Nehéz nagyon az út,

de tovább ballagok,

s míg mellettem

haladnak új Antikrisztusok,

érzem, hogy eljöttek

a megpróbált napok,

s a ,,megmérettetés''

mely megírattatott.

_______________

,,Ízzé porrá zúzom

Rómát és Vatikánt''

Jegyzé a kor...

Napóleonnak szólamát!

,,Hogyha nem zúzhatták

rossz papok és pápák,

Ön se zúzza porrá'',

Krisztus várfalát.

Válaszolt a követ,

mielôtt tovább állt.

Három kakas szó

Van egy csodálatos

égig érô fáklya,

amely olthatatlan

mint a szívünk lángja.

Van egy csodálatos

vihar verte bárka,

amely minden idôk

viharát kiállja.

Van egy elô sírhant,

egy szegény halász legény,

Mennyeknek kulcsával

halotti csontkezén.

Van egy vég nélküli

láthatatlan sereg,

mely a lelki csodák

csatáját vívta meg.

Van egy csodálatos

liliomos Virág,

Ki szûz méhében szülte,

Csodálatos Fiát.

Van egy ezüstverte

klasszikus aranyház

mit Istennek épített

a forró ember láz,

Vérben és bíborban

tündöklik ez a ház,

mely vért és dicsôséget

Mesterétôl mintáz.

Ez a földi csoda,

ez a lelkünk vára,

Liliomos szentek

szeplôtlen oltára.

Koszorús mártírok

véres vonulása,

csontjaik porlásán

lelkünk újulása.

Szikla, melyen átzúg

idô s történelem,

harcoknak dúlása

vér, könny és gyôzelem.

Mennyi életszentség,

ó, mennyi példakép,

mely igazság oltárán

csodálatos pecsét.

ó, szenteket avató

véres, édes Egyház

Ostya, mely kenyérrel

hôs lelkeket táplálsz.

Ostya, mely lemossa

bûnök áramlását,

mindenkori ember

vétkes gyarlóságát

utódló Péterek,

kakasok szólását,

hirdeti a Mester

csalhatatlanságát,

irgalmas szívének

atyai jóságát,

s értünk kihullatott

vérének csorgását.

Évszázadok óta,

ó, mennyi tôrvetés,

De Krisztus nyomában

fogjon kezet a kéz,

Ébredjen a világ,

kakas szólására,

mely rút árulások,

kukorékolása,

Legyen a szent Kereszt

üdvösségünk fája,

s az egész világnak,

térdre borulása,

végsô összefogás

romlás kapujában.

__________________

Amit olykor elhibáztak

gyarló papok s pápák,

Szent seregek légiói,

vérrel betapasztják.

Lucifer álma!

Majd eltûnik lassan

a gyûlölt régi világ,

a báj, a pír, a könny,

a fehér mirtusz virág,

Lassan majd elfakul

a szív és a lélek,

sóhaj, mely imába

téve Istené lett.

A láng, amely égve,

lelke volt a mécsnek,

majd kifolyt olaján

fekete éjfél lesz.

Majd lassan eltûnik

a gyûlölt régi világ,

hol századok pergették

régmúlt fonalát.

a puha fészek,

a meghitt boldog órák,

s lesznek majd helyettük

tanok, s teóriák!

Majd eltûnik a harc,

s nyomán egy új világ,

újra csak Bábelnek

építi fel ormát.

Majd eltûnik lassan,

ami szent és szellem,

s a lélekfalakból

már ha semmi sincsen.

Egy rettentô világban

felsír majd az ember...

Kit magára hagyott,

a megcsúfolt Isten.

Ezekrôl álmodik

az örök Lucifer.

Orkán szele zúg

Tartó oszlopokat

fûrészelünk mostan,

s bástya-falainkat

döngetjük bomoltan.

Sziklákat mozdítunk,

kôtáblát döngetünk,

törvényt, igazságot

hamuvá égetünk.

Csákánnyal döngetjük

az Egyház falait,

régi pápaságot,

szent hûség tanait.

A rend bontogatóknak

küldöm e sorokat,

Szent Istvánt kövezô

sámán imádóknak.

Mert bálvány-imádók,

új pogányok lettünk,

s az Úr Isten ostora

csattog most felettünk.

A történelem olykor

ismétli önmagát,

Koppányok, Vazulok,

ütöttek fel tanyát.

S Ki voltál valaha,

,,Magyarok Istápja'',

lettél most firkászok

zûrzavaros tápja.

Mintha ez a világ,

talajt vesztett volna,

önhúsába marván

az ellent szolgálja.

S van, ki most olybá lett

mint arcátlan pribék,

ki Isten-anyának

szennyezi köntösét.

Mert Magasságbeli

a Szûz, a habfehér,

s nevéhez fûzôdik

millió csillagfény,

Kinek neve áldott

az asszonyok között,

Akinek szívéhez

bûn sose férkôzött.

Vajh, Tót Lászlókká lett

már erény s tisztaság,

mely barbárok dühével

tör és zúz Pietát?

Ó, ti Vágó Pálok és

társutas vezetôk,

ti tollforgatásban

ügyes tôrvetôk,

István királyt ûzvén

a szent Törtetôt,

az Ország-alapítót,

a Krisztust követôt.

Az utolsó nimbusz

míg hamuvá nem porlad,

ó, lehet hát magyar,

ki ilyet akarhat?

A múlt szent titkaiba

vájjátok körmötök,

hogy sírjában forogjon

magyari ôsötök.

Táltosok világát

siratnátok vissza,

ó, balga okfejtés,

torzkép a falakra

Hisz évszázados fának,

vágjátok gyökerét,

s évezredes sziklát

zúztok szerteszét.

Láttál-e már zsidót,

ki Mózesét gyalázza?

Vagy népet, mely fajtája

legjobbjait ártja?

Vagy láttál már embert,

ki sosem tévedett?

Hát bocsáss meg Néki,

ha netán vétkezett.

Tökéletes ember s

társadalom nincsen,

mert ki tökéletes,

egyedül az Isten.

Most orkán szele zúg

és gátak szakadoznak,

s mi ármányos kelettôl

várjunk bizodalmat?

Keletre nézünk,

mert Nyugat nem segített?

Ám kerékfordulásnál

nincs más, csak önérdek!

Nem volt elég nekünk

tatár, török dúlás?

Régi kamarilla,

s annyi viszálykodás?

Hagyjuk csak egymásnak

a küzdô feleket,

legyen egyetértés

bennünk a szeretet!

,,Életünk és vérünk'',

már sokszor áldoztuk,

idegen sorsokért

kardunkat rántottuk!

Vissza a Kereszthez!

Vissza, tehát vissza!

Nem elcsúszottaké,

Mesteré a példa!

A világ végéig,

állni fog e szikla,

s legyen áldott a szív,

mely a hûség borát issza!

Vigyázz!

Vigyázz, ha nagy vizek

suhanását járod,

vigyázz, mert az örvényt,

szemmel alig látod.

Gondolatnak is van

sebes suhanása,

s örvény, mit nem mutat

irányító tábla!

Riasztó ének kobzos lanton!

Hej kobzosok, hej lantosok,

itt az idô, hogy szóljatok!

Pendüljenek meg a húrok,

zendüljenek meg a lantok.

Énekeljetek hangosan,

szélviharnál hangosabban.

Ébredjenek füvek és fák,

ébredjen az egész világ.

Borzongjanak meg a hátak,

reszkessenek kezek, lábak,

mielôtt az éjfél leszáll,

s felettünk a végzet kaszál.

Énekeljetek riadót,

hogy felkapják szelek a szót,

lebukó nap sóhajába,

csillagok birodalmába.

Ország világ határába,

menjetek be minden házba,

zsúpfedeles kicsi házba,

fehér házba, piros házba.

Piszkosokhoz, rongyosokhoz,

torzonborz szakállasokhoz,

menjetek az óvodákba,

Kis Jézus hol olyan árva.

Nincsen neki jászolkája,

se dunnája, se szalmája.

Menjetek a tudományba,

félelmetes új világba,

Egyetemre, katedrákra,

van amikor bûntanyákra.

Siessetek és mentsetek,

szeressetek és üssetek.

Oltsatok el és gyújtsatok,

szíveket forrósítsatok.

Ének szóval térítsetek,

hitehagyott bûnösöket.

Hol a szívek nesztelenek,

virágaik meztelenek.

Igric lábakon fussatok,

minden mi él, vészben forog.

Üssétek a lármafákat

fussanak a bocskor talpak,

hogy a jog, helyére jusson,

minden más, gödörbe jusson.

S ahol énekelve jártok,

konduljanak a harangok,

sírjanak a vadgalambok,

amikor zúgnak a lantok.

Menjetek el a templomba,

hol a pap az Igét mondja,

Zengessétek a lantokat,

hogy a fülek megnyíljanak.

Hogy a szívek lángoljanak,

sírjanak és zokogjanak,

térdeikre roskadjanak,

bûnbánatot úgy tartsanak!

Mit mondjak még, mit tegyetek,

kinek mit és hol zengjetek?

Elmondani úgyse tudnám,

elfújná a sebes orkán.

Így hát szálljon égbe zsoltár,

dôljön össze hazugság-vár.

Kérjétek az igazságot,

fogja kézen a jóságot.

Ezt énekeljétek folyton,

igric lábon, kobzos lanton,

hogy a szívünk meg ne fagyjon,

hogy a lélek meg ne kopjon,

hogy az élet el ne fogyjon,

s a szeretet lángra kapjon!

Rózsák és tövisek

Rózsák és tövisek,

kacajok és könnyek,

kézen fogva járják

ezt a kerek földet.

Egy csokorba kötve

békében megférnek,

elválaszthatatlan

szövetségben élnek.

Rózsák és tövisek,

kacajok és könnyek,

isteni bölcsesség

útjára terelnek.

Tiszta szívek

Csak a tiszta szívek

szállnak fel az égbe,

az, ki sárban fürdik,

lent marad a mélyben.

Sátán almája

Ne mondd, hogy nem érzed

ízét az almának,

melyet a sátán nyújt

lelked világának!

__________________________

Elcsépeltük már e szócskát,

nem. érezzük kincses voltát,

Diktáljuk a szeretetet

szól a száj, de szív, nem szeret!

Fiastyúk

Régi szent hûségrôl

szól most az énekem,

mert régi dicsôségek

fátylát ha emelem;

inkább maradok a

hûség dalnoka,

megtépázott múltból

a jónak védszava,

Leszek hát kürt szava

és kongó lármafa, f

elejtett hûségnek

zörgetô ajtaja.

Leszek ôrtoronyban

a kiáltó ember,

alvók világában

egy hulló csillagjel.

Leszek messze kiáltó

hang, a pusztában,

leszek fiastyúk

az alvó éjszakában.

Leszek vészmadár,

mely halált kuvikol,

vagy ôrzô eb leszek,

mely ordast szimatol.

De leszek hangos tó,

mit szélvész felkavar,

vagy ûzött vad leszek

mit kopó had zavar.

Leszek tisztavizû

tónak csobbanása,

ôs örök anyáknak

éber vigyázása.

Leszek apadatlan

ôs vizek forrása,

mely ágyasokat mos

kôzetek gyomrában.

Leszek térden állva

imádkozó ember,

hittel, reménnyel

és telve szeretettel.

Mert voltam, vagyok,

leszek Isten akarása,

benne és általa

vakságom látása,

göröngyös utakon

az élet járása,

de sohasem leszek

hûség elhagyása.

Téves tanítások

papagáj szólása,

ôrült divatoknak

verseny futtatása,

s egy kavargó világnak

vesszôparipája.

Éjszaka árnyai

Kotródjatok tôlem

rút fekete árnyak,

ti kibérelt lakói

sötét éjszakának.

Ragyogj felkelô nap

reggel hírmondója

rút fekete árnyak

kerékbe tiprója,

remény sugaraknak

áldott fényszórója!

Aki gyönge, elveszett

Bûn zúdult a világra,

tépi, zúzza, cibálja.

Söpör, mint a fergeteg,

aki gyönge elveszett.

Minden nyitott ablakon,

bezúg, besöpör a por,

Minden ami tiszta volt,

rátelepedett a folt.

Bûn zúdult a világra,

ördögöknek módjára,

láncát tépi dobálja,

míg csak bírja a lába.

Minden oszlop megremeg,

minden szikla megreped.

Szél fújja a szemetet,

aki gyönge, elveszett.

Bûn hullik a világra,

minden élô vigyázza,

minden földi halandó

út porában vándorló.

Mert az Isten ,,nem halt meg'',

igazsága nem csalt meg,

csak az ördög cikázik,

örömében bokázik,

ha a lábát megveti

hamis szóval megveszi,

s gyehannába viheti,

mindazt, aki engedi.

Perc

A perc, mit futni hagytál,

örökre elveszett,

s van perc, mit megragadtál,

s benne jó született.

Extázis

A megszállott lelkek ôrült szenvedélyével

gyûlöljük a bûn sötét világát.

A kígyómérget fröccsend viperák szisszenése

undort és émelyt keltsen fel bennünk.

Lényünknek minden atomja, forró lávaként

ömöljék el rajtunk, ha a tisztaság, fehér

köntösére, százlábú hernyók vizenyôs

puha testei tapadnak.

Lelkünkben a kínok teperjenek földre,

az ártatlanok csapdába zuhanásán.

Vértôl legyen piros az arc, a nôi meztelenség

határt nem ismerô szégyentelenségén,

hol csöndes mosollyal vagy méltó kacajjal

megelégedetten vidul a sátán.

A kard hûvös pengéjének érezzük az élét,

ha a hitetlenség és hamisság gyilkos

szavakba ömlik, s fekete lávaként hömpölyög,

hogy mérges gázokat lehelvén szedje

áldozatait a hivôk sorából.

Isten angyalainak az égô pallósát kívánjuk

látni ott, ahol az egység áldott körében

a bontás szelleme fúródik, hogy ízzé porrá

zúzza az eszmék és ideálok lenge fátyolát.

Titkos labirintok sötét útain, keressük, kutassuk

az igazság fénylô kapuját, hol jelzô táblák helyett

csapdákat állított az ôs örök hamisság.

Mert szakadék szélén, hegycsúcsok tetején,

láthatatlan testben, vég nélküli lesben,

mindig készen áll az ôs kígyó csábítása,

hogy mélységbe zuhanjon az emberi jó szándék.

Mint ahogy a sivatag számum szelétôl cserepes

ajkú vándor szomjazik az élô víz után,

vágyódjunk mi is a jobb ember, a Krisztusibb

ember képének kialakulásán.

Van-e még szó?

Van-e még szó, mely

hegyeken áthatol?

Van-e még hang,

mely szívekben zakatol?

Van-e még hit, mely

hegyeket megmozgat

és van-e remény,

mely lelket megnyugtat?

Van-e még parancs,

mit ember meghallgat?

S lángol-e szeretet,

mely égig felcsaphat?

,,Kályha, honnan elindulunk''

Van nekem egy öreg kályhám,

hová szívem visszajárkál,

Apám szava régi portán,

s egy akácvirágos utcám,

hol vittem a palatáblám,

reá nagy tudományt írván!

Anyám szíve, az is kályhám,

gyertyafény, virágos oltár!

Világban, ha botorkálok,

s ha szív tüze nem ad lángot,

kályhám, hozzád visszamegyek,

rejtett parazsat keresek,

lángra gyújtom a szívemet,

s parazsadból, tovább viszek!


Isten bûvkörében -- Olthatatlan lángok
Isten bûvkörében	Olthatatlan lángok
Ha földi életünk lámpása

kialszik, odafenn...

kigyúl a fény.

Nem kell tudás

Uram, nem kell tudás,

hogy megismerjelek,

szórtál virágot, hogy

láthassam Képedet.

Adtál ember szívet,

hogy szerethesselek,

s vállamra keresztet,

hogy követhesselek.

Vízcsepp a tengerben

Csupán egy csillogó

vízcsepp az életem.

Majd elnyel a hullám,

s a tengert képezem.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Istennek Kezébôl

teremtett lény vagyok.

A világmindenség

örök foglya vagyok.

Ôrjít ez a tudat,

e rettentô szerep,

s míg lét és nem lét felett

titkok árnya lebeg,

lassan... reám hull a

falon függô Kereszt,

kitárt karjaival

bátorít és vezet,

a világmindenség Ura,

s nagy Teremtôje...

szeret.

Csönd hullása hallik

Jaj, ki vagyok én

miféle jövevény?

e forgó bolygó pontra,

hogy kerültem én?

Ormok tornyok között

mit keresek én,

Vándor lábnyomában

hová jutok én.

Csönd hullása hallik,

nem száll felelet,

Nem szólnak a völgyek,

nem szólnak a hegyek.

Hallgatnak némán

erdô rengetegek,

zúgnak, háborognak

hullámzó tengerek.

Hiába minden,

csönd szava mit sem ér,

A hangos tudomány

ily útról nem beszél,

Nincs, nincs a teremtésben

máshol felelet,

egy jel mutat csupán

egy ácsolt Fakereszt,

Ha felnézel reá

és lehajtod fejed,

reád hull egy csepp,

megdobban szíved,

Ott, abban a Csepp Vérben,

ott van... a felelet!

Porszem vagyok

Porszem vagyok csupán

sivatag peremén,

mit számum szele perget,

s visz, tovább a szél.

Ma itt, e gyötrelemmel

szántott földtekén,

holnap, a végtelenség

tûnô szekerén,

de mindenképp az Isten

áldó tenyerén,

ez értem átszegezett

irgalom helyén.

Mindennap elmegy...

Mindennap elmegy

közülünk valaki,

Csillagcsodákban

eltûnnek nyomai.

Száll, száll a könnyû

testnélküliségben,

soha nem látott

ismeretlenségben,

a vágyak misztikus

vonzerejében,

a felmagasztosult

örök szerelem teljesülésében.

Csodákban élünk

Ne légy csodaváró,

csodák rég itt vannak,

csodákban élsz folyvást,

csodák körülfognak.

Minden csoda, a sziklás

hegygerinc,

s szikrázik az égbolt,

a szem, ha feltekint.

Minden csoda, mit

létnek hív a száj,

legyen bár óriás,

vagy atomnyi parány.

Nem csoda a szív,

mely szerelmet záporoz,

s millió spórából

egy élôt létrehoz?

Ha szállunk rakétán

éterek honában,

nem más e hatalom

mint agynak csodája,

mûtô asztalon,

az ember koponyája,

melynek rejtekét a

tudás bár feltárja,

de elbukik hogyan

és miértek honában,

mert lelni sosem fogja

anyag világában.

_______________

,,A vizek felszínén

semmi sem látható,

minden tartalom,

a mélyben található.''

Alfa, omega

Isten a mindenség

egyetlen tudója,

kezdet, s vég hatalmát,

egyedül Ô bírja.

Isten a teremtett élet

alkotója,

aranyló kelyhekbôl

mézek csorgatója.

Isten az életünk

fényes napkorongja,

Ô a középpont, az

élet fényszórója.

Isten a mi létünk,

vitorlás hajója,

Ô a szelek s vizek

fôparancsolója.

Isten az ember-lét

egyedüli célja,

Ô az egyetlen út,

ki elvezet a célba.

Sehol nincs nélküle

szívnek nyugovója,

partot sem érhetne

életünk hajója.

Ô tévedhetetlen

s végsô Igazság,

vérzô szív sebére

egyetlen orvosság!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Kétkedôk szívében

elvész az igazság,

az igaz hivônek

Isten az Igazság!

Hangyák lázadása

Teremtett világunk

óriás mestermû,

Szerkezetében

hatalmas óramû.

Még annál is több,

mert hibát nem követ,

nem késik, nem áll,

nem fut és nem siet.

A rugószerkezet

soha meg nem áll,

s nincs az a mester,

ki rajta reparál.

Méreteiben utol

nem érheted,

számolni sem tudod

már a fényéveket.

És nincsen óra,

amelyen megmérjed,

az idô elôtti

nagy mindenséget.

Meddig az a térség

amelyen belül,

arasznyi csöppnyi

lényed érvényesül.

S hangya lábakon

ki rajta járdogál,

Nagy Teremtôjével

mégis szembeszáll.

Próbálja ellopni

gigászi mûveit,

ellesni véli

nagy titkok titkait,

ám nagy titkok ajtaja

nyithatatlan zár,

kapuját nem nyitja más...

csak a halál.

Mert a szív hatalma

Lejöttél a földre,

hogy köztünk lehessél,

s mint betlehemi kisded

szívünkbe költöztél.

Harminchárom évig

tanítást hirdetvén,

szóltál emberekhez,

az emberek nyelvén.

A megfoghatatlant

lehoztad minékünk,

s a megérthetetlent

megértetted vélünk.

Gyatra tudásunkat

megvilágítottad,

három-istenséged

kinyilatkoztattad.

Az élet kapuját,

s útját megmutattad,

az igazság fényét

nekünk meggyújtottad.

Gyötrelmek poharát

érettünk kiittad,

szörnyû bûneinkért,

véredet csorgattad!

Ácsolt fakereszten,

karjaid kitártad,

s megbocsátást kértél,

a kín okozóknak.

Halál borzalmain

emberként átmentél,

s feltámadásoddal,

hitet pecsételtél.

Az örök-haláltól

minket megmentettél,

s paradicsom-kertben

helyet készítettél.

Mindezt, csupán azért

mert végtelen szerettél,

s most:

hatalmas folyammá

duzzad a kifolyt vér,

mert a szív hatalma

véget sosem ér!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Kis hegyi pataknak

kiszáradt az ágya,

ilyen lesz a szív is

ha elfogy imája.

Felhô záporozza

patakocska ágyát

Isten záporozza

a szívnek fohászát.

Lisieu rózsák, kötényébôl

Olykor nehéz a hit,

s vannak hitetlenek.

Csodák azért vannak,

hogy hitben segítsenek.

Ezért hát leírok,

egy igaz történetet,

mikor tífusz gyötört

egy apró kisdedet.

Tik-tak, éjfélt ütött

falon a kis kakukk,

de nem kacagták most,

a megnyílt kis kaput.

Ébren volt a házunk,

az álom messze szállt,

csak az éj hallatta

bölcsô halk dalát.

A párnás kicsi arc,

most lázrózsákban égett,

sziszifuszi harcát,

vívta rajt az élet.

S mikor fogyni kezdett

a remény sugára,

Szegedre vittük,

gyermek klinikára.

Ott vérátömlesztéssel

élt a tudomány,

s e pillanatban

a vér már folydogál.

Ám a baj nem javult,

inkább súlyosbodott,

s az ember-tudomány

már-már cserben hagyott.

S hogy gyötrött szívemnek

más vigasz nem jutott,

égi nagy hatalmak

forrásához futott.

Ám tépett anyaszívem,

gyors segélyt nem kapott,

gyönge volt az ima,

tán égig sem jutott?

A kórház teremben most,

néma csend honolt,

most élet, és a halál,

egymással osztozott.

Jött hát a professzor,

s szólt édes-anyámhoz,

,,A gyógy-ír elfogyott,

nincs, ami reményt hoz.''

De az Édesanyám,

tovább imádkozott.

Belôle az ima,

soha el nem fogyott.

S most bennem is egyszerre,

megmozdult valami,

s a kaszással akartam

egyre megbirkózni.

Hej, de a kaszással

birkózni nem lehet,

egyedül az Isten,

ki mindent megtehet!

S most, óriás erôvel

futottam, futottam,

míg ama kápolna

kövére zuhantam,

hol Terézke elôtt

a földre roskadtam,

s szétkuszált agyammal

szavakat mormoltam.

Kis Terézke segíts,

eljött a pillanat,

kékülnek a körmök,

kékül már az ajak.

Imádkozz Terézke,

mert én gyenge vagyok,

erôtlen az imám,

a remény cserbenhagyott

Terézke mosolygott,

s tüstént szárnyra kapott,

szárnyak suhanása

fentrôl lehallatszott.

A szív a szeretet,

s a hitben élô remény,

csodákat szikrázott

mint millió csillagfény!

S míg roskadva térdeltem

a templom kövén,

betegünk ágyánál

a csoda megtörtént.

Az emésztô forró láz

tüstént szertefoszlott,

s a drága kicsi ajak

szelíden mosolygott.

Így segített rajtam,

ez áldott Kis Teréz,

Istent hozott hozzám,

ez apró égi kéz!

Mert a hit a remény

s óriás szeretet,

gyarló ember vállon

próbára tétetett.

Istennek kedveltje,

hatalmas Kis Teréz,

égi köténykédbôl,

míg rózsa hull felénk,

szeretet kertjébôl ó,

 ragyogj le reánk,

s hullass továbbra is

rózsákat reánk!

Vissza Istenhez!!!

Isten nélkül a világ elveszett,

De Istent keresvén, újra megleled.

Vissza Istenhez! Ez hát az üzenet,

Lánggal lobogjon benned a szeretet.

Tüzes csóváknak fényében hirdessed,

hogy Isten nélkül a világ elveszett.

Hogy két Úrnak szolgálni tovább nem lehet,

a bûnbánat ideje immár elérkezett.

Igen, Fatimából is jött égi üzenet,

hogy emberek, a bûnbôl megtérjenek.

Vissza Istenhez más út nem vezet,

csak a bûnbánatban elsírt, könnyes szeretet.

Hitvallás

Dús fekete földbe,

magot ha vetettél,

a hit szent titkáról,

bizonyságot tettél.

Elhitted mit ember,

szeme sose látott,

csírák rejtekén,

a fakadó virágot.

Mért nem hiszed hát,

hogy lelked szentélyében,

isteni gyökerek

fakadnak ilyképpen.

Mért nem öntözöd hát

a lélek- csírákat,

hogy virág boríthassa

szeretet-portádat!

Kerted ágyacskája

Ahol virág nem nô,

ott bízvást gaz fakad,

kerted ágyacskája

üresen nem marad.

Nagy most a gazvetés,

olyan az aratás,

verejtéket hullat

most a tisztogatás.

Vakond ablakán...

Nagy egésznek csupán,

kicsiny részét látom,

amikor a lelkem,

kalitkába zárom.

Mint vakond ablakán,

hold, ha bevilágol,

majdnem annyi csupán,

az egész világom.

Ám hogyha a lelkem,

onnan kiröpítem,

mint a víg madárka

szívem úgy röpítem.

Meglátom a világ

csodás birodalmát,

s benne a Jó Isten

végtelen hatalmát.

____________________

A világteremtés, s benne

az ember, oly nagy csoda,

hogy teremtett lény, azt

fel nem foghatja soha.

____________________

Ha nem hiszed az Istent;

tekints fel az égre,

s majd lámpát gyújt a csillag

biliárdok fénye.


Ôsi rög -- Olthatatlan lángok
Ôsi rög	Olthatatlan lángok
Hazaszökött lelkem

titkot ôrzô esten,

nyárfás utak mentén

barangolok csendben.

Nyárfás utak mentén...

Hazaszökött lelkem

titkot ôrzô esten,

nyárfás utak mentén

barangolok csendben.

Nyárfa leveleknek

sóhajtását hallom,

kolomp szavú nyár van,

szomjas esti alkony.

Frissen kaszált rétek

illata szálldogál,

itthon vagyok érzem,

itt van az én Hazám.

Távol, valahonnan,

harang szava csendül,

átzúg a téren és idôn keresztül.

Nekem fáj a szívem...

vérzik, kegyetlenül!

Idegen áfium

Szeretnék még egyszer falvak között járni,

hol füstöl a kémény s virít a muskátli.

Embert is szeretnék még látni, egyszerût,

pipázgatva lócán, házacskája elôtt.

Valahol szeretnék, igaz embert lelni,

csalfa ragyogástól, messze menekülni.

Szeretnék magam is, emberként örülni,

idegen áfium ízét... elfeledni.

Ôsi rög

Mindegy, arany serleg

vagy cserép kis köcsög,

nádfedél vagy kémény,

mely lustán füstölög.

Hív, magához hív a

göröngyös ôsi rög,

idegenbôl a szív csak

vissza, vissza nyög.

S ereidben a vér

míg fájón hömpölyög,

benned a sors szekér

lármája dübörög,

mert távol tengereknek

zajló peremén,

az Ôsi Rög felett

süvít az ôszi szél.

Maroknyi föld csupán

a drága ôsi rög,

s idegen a lárma,

mely rajta dübörög.

Üres lett a bölcsô

és úgy, a kis köcsög,

s a forró anyaszív,

fészkébôl elszökött,

s Hunornak Magornak

késô unokái,

csal álmok mezején

járnak már csatázni.

S tépázott fáról

míg hullik a levél,

az ôsi rög felett

csak süvít a szél.

De míg a szél süvít,

a magvak porba hullnak,

tavaszkikeletkor

újra megfakadnak,

és bennük hevülô

vágyak domborodnak,

feszülnek új,

erôs életakaratnak.

Egyszer tán szárnya nô

új gondolatoknak,

tán izmok feszülnek

új akaratoknak,

s mert reményét keresem

vigasztaló szónak,

törvényét elhiszem

kerékfordulónak.

Hiszek halál felett

egy új feltámadást,

hiszek Ôsi Rögben

új... virágfakadást.

Mennék

Mennék én is mennék,

mennék, ha lehetne,

utakat vágnék

a sûrû rengetegbe.

Mennék, nekivágnék,

utat nem ismerve,

sebes patak vizét

szívemmel átszelve.

Mennék, s elindulnék

úttalan utakon,

keresztül vágnék

a zuhogó habokon.

Torony-irányt mennék

a harang szavára,

míg vágyódó lelkem

csak hazatalálna.

Mennék Hazám! mennék,

szívem majd megreped,

de zúgó szél ha támad,

azt súgja... nem lehet!

Hívnak emlékeim

a vér ösztönével,

három királyoknak

töretlen hitével.

Mennék csapzott fôvel,

mint Julián barát,

mint fiukat keresô

síró édesanyák.

Fák és füvek hívnak,

s jó szagú virágok,

Koppányok, Vazulok,

s felkent szent királyok.

Kürtök, trombitások

harci lármája,

templomok csöndjének

áhítat imája.

Hívogat Budapest

a Bazilikával,

Gellért-hegyoldal

a szikla kápolnával.

Királyi vár udvar

a ,,Szép Ilonával'',

zörgô macskakövek,

lovak patájával.

Búg bennem a vágy

és zúg, zakatol minden,

mégis itt maradok

tépett szerelemmel.

Ami szép volt, rég volt,

az már álom csupán,

s régi seb marjulna

régi sebek nyomán.

Egyszer azonban én,

mégis menni fogok,

tán holtak lelkével,

de haza látogatok.

Mert bárhol éljek Hazám,

sorsoddal egy vagyok,

s a harang hívó szavára,

innen, vagy más világról is

de útnak indulok!

Máté gazda

Valamikor régen,

Úr volt Máté gazda,

Minden porcikáját

az Isten faragta.

Bô gatyában járt,

lovát megnyargalta,

dübörgô hangjától,

reszketett a puszta.

Valamikor régen,

úr volt Máté gazda,

széles nagy pusztaság,

királlyá avatta.

Gulya s puszta ménes

volt a királysága.

Legelôk, itatók

jó füvek tudója.

Valamikor régen,

így szólt a bölcs Máté:

nem kell a pástétom,

nem kell csokoládé.

Szalonna kell, füstös,

érces búzakenyér,

jó bor a kupában,

pirosló, mint a vér.

Valamikor régen

ha szólt Máté gazda,

szavát jól megfogta

apraja és nagyja.

Asszony! feleség!

dübörgött a hangja,

villával a szénát,

míg boglyába rakta.

De mikor az alkony

rôt bíbort hasított,

kaszájával Máté,

utolsót suhintott.

S a jó szagú réten

míg haza ballagott,

bohoncos pulija

melléje baktatott.

Adj Isten jó estét,

köszönt Máté gazda,

pipáját csizmája

szûk szárába dugta.

Jó vacsorát Örzse

szaporán behozta,

míg asztalhoz kuporgott

háza pereputtya.

Majd vágott a kenyérbôl.

s az áldást osztotta,

valamikor régen,

ez volt Máté gazda.

Én Uram Istenem,

hol vagyunk azóta?

Ûrhajón utazik

Úr Máté utóda...

Adta teremtette

eburafakója!!!

A falu lelke!

Elôbukkant bennem

egy régi szép emlék,

hogy szerettem én

a jó Sziládi Örzsét.

Nem tudom miért volt,

nékem oly nagyon szép?

Hiányoznak nékem,

most az öreg Örzsék.

Velük így érzem

a falu régi lelkét,

békén, ahogy vitte

mindennap keresztjét.

Sohasem korholta

mindenek végzését,

vidáman hordozta

sorsok rendelését.

Így kondul meg bennem

ez a régi emlék,

mint szomjas nyárhevén

az esô cseppecskék.

Vélük így érzem át,

faluk tiszta lelkét,

templom-kondulások

rorátés emlékét,

az áldott kegyelem

balzsamos vetését,

melyhez hozzásimult

lágyan a reménység.

Így érzem igazán

a falu régi lelkét,

pünkösd vasárnapok

tulipános kedvét,

mézes bábukat

tükrös szív szerelmét,

Betlehem járások

pásztorköszöntését.

Mert én csak így érzem

faluk édes lelkét,

a békét harangozó

csöndes téli estét,

mint havas tájakon

elfekvô fehérség,

lelkemben sajog,

s él a régi emlék.

Ez a drága falu,

mint buggyanó forrás,

mint anyaméh ölén

az új gyermekáldás,

kínálta magából

az új erôforrást,

bûnös városoknak

a megfrissült váltást.

Duzzadó rügyekben,

a gyümölcs fakadást.

Kenyér és verejték

Mint forró kemence

kitátott szájából,

szikrázik a hôség

nyárnak sugarából.

A gémes kút ága

békésen nyikorog,

megloccsan a kútvíz,

vályúba csobolyog.

Pattant a karikás

kurjongat a kondás,

köröskörül csahol,

futkároz a bundás.

Odabent a házban,

friss kenyerek sülnek,

lángossal a kézben

gyermekek csücsülnek.

Delet harangoznak

most Jakabszálláson,

aratók megállnak

a búza táblákon.

Vadkörte lombjának

árnyékát keresve,

isznak csobolyóból,

fûre telepedve.

Idôt méregetnek

felhôk állásából,

s falatok terülnek

kendô bontásából.

Hullámzik az élet,

verejték cseppekkel,

mégis tele vannak,

megbékélt örömmel.

Minden a helyén van,

ember, és természet,

mosolygott az Isten,

fentrôl, ha lenézett.

Kenyér és verejték,

az ember földi jussa,

mert Ádám ôs bûnét,

csak verejték mossa.

__________________

Mit ér a kultúra

és minden tudomány,

ha minden ami szent,

azt magából kidobál.

1949 Bremen

Koldusbotra jutott

földönfutók lettünk,

idegen világban

más kenyerét ettük.

Új hazát kerestünk

s eljött a pillanat,

hogy útnak induljunk

mint vándormadarak.

Anyámtól búcsúztunk

a germán fák alatt,

Ô mosolygott akkor is,

ha a szíve szakadt.

Lengettük utána

a fehér kendôket,

míg látásunk lassan

a ködben eltévedt.

Ez volt az életem

elsô búcsúzója

azóta nincs annak

se vége sem hossza.

Akkor még nem tudtam,

azóta már tudom,

lettünk mint madár,

mely fészkébôl kihull.

A hajó dudált,

a sorsunk ott maradt,

eltûnt, mint bíborban

úszó esti hangulat.

Vajh lesz-e még tavasz

a hosszú tél után,

lesz-e még kémény

a régi dûlt tanyán,

hová a gólya

fészkére vissza száll?

A megcsúfolt ,,gyermek''-jogok -- 1957

Nyugat mázsányi lapjain

apró cikk lapult.

,,Kivégeztek százötven

fiatalkorú magyar vértanút.''

Rövidke cikk,

alig pár soros,

e borzalmas, véres világcsalás

nagy betût nem kapott.

Százötven gyermek,

kit a láz heve elkapott,

bátor tüzes szívek,

bohók meggondolatlanok,

gyermekszív, mely a

szabadság vágyától

megmámorosodott,

hát ki tudná nyomon követni

a gondolatot, hogy anyát,

hazát védeni,

fegyvertelenül is

fegyvert fogott.

A séma megszokott,

a hôs ügy, elbukott,

újra patakban folyt

a drága magyar vér,

mint ahogyan az már

lenni szokott.

S míg száguldnak agyamban

rémült gondolatok,

kiáltok a nagy világ felé:

Hol vannak most

az igazság nevében

dobra vert ,,Emberjogok''?

Néma csönd, hiába hallgatok,

feleletet sehonnan,

semerrôl nem kapok.

Világ... hát nem hallod?

hogy százötven anyaszív

hogy zokog,

hogy százötven gyermekszív

többé már nem dobog?

Sehol semmi hang,

csak a szél zokog,

ablakom párkányán

bús esô kopog,

de mégis...

a messzeség...

valami zajt hozott,

úgy érzem a világ minden

tájáról harangot hallgatok,

s most... Krisztusra gondolok,

Ki meghalt, de harmad napon,

a halotti sírból, dicsôségesen

feltámadott.

Széchenyi után

,,Meghalni tudsz,

de élni nem!''

E jelben élsz

ó, nemzetem!

Míg ostor csattog

a testeden,

csodákat mívelsz

szüntelen.

Ám ha a jólét

elvakít,

nincs, ki lemossa,

a szégyenpírt!

Hujj Tonuzóba

Ha nem tudnád mi az,

magyarnak születni,

Véred és a csontod

fel fogja derítni!!

Dalban és a táncban

a szív ha megkondul,

ereidben a vér

majd pezsdülni indul!

Ha forog már a világ

és forró lesz minden,

ha duhaj gyönyörûség zúg,

kavarog benned.

Az egész világot

majd ha átölelted,

ha dallá s szerelemmé

válik majd a lelked,

Akkor érzed majd,

hogy magyarnak születtél

ha szívben és ritmusban

porrá keveredtél.

Ha ujrázik a párod

,,húzd a ragyogóját''

húzd, míg szétrepesztjük

a világ négy táját.

Hej hunor magorok

besenyôk avarok,

kunok és kabarok,

itt vérség kavarog.

Itt minden pillanat

megannyi vallomás

szóljanak ha tudnak

gének s kromoszómák

plazmás sejtjeikben

Hujjj Tonuzóbák,

Hujjj a csatakiáltó

kopjázó hátszázát

Sok csizma dobogás

cipellô kopogás,

Csárdás! ez a csárdás,

hadd hulljon az áldás!

Borvendég csárdában

és palotás-házban,

buzog a magyar vér

e neki való táncban.

Szakad a mennyezet,

gerenda megreped,

tüzes a lehelet

forró a kis kezed,

Recseg a padozat,

hullik a vakolat,

omlik szakadatlan

könnye a magyarnak!

Mert sírva vígadunk

és vigadva sírunk,

s rettenetes vérrel...

történelmet írunk!

Koszorú kalács

Kovászt készítettem én is mint nagyanyám,

S anyám tanította kelesztett tésztából

Koszorút fontam.

S úgy ölelt át a koszorúba font puha

Foszlós kalács a szeretet

Gyolcs asztalán,

Ahogy a kis Jézus ölelô karjával átfogta

Szûz Anyát

Máriát.

Kelt a kovász, valamikor rég

S míg anyám a sok fehér néppel bajoskodott,

Szorgos kezével, száz munkát folytatott.

Szívét kitárva dolgozott,

Így gondolok Rá most,

Hogy én is dolgozok.

Ó, mit nem adnék én,

Ha itt volna most is velem,

S mazsolát szórna a kalács közé,

Megkenné tojással a szép

Kelesztett tésztát,

S örülne Ô is velem.

Mindig Rá gondolok, ha Jézust várom.

Forró szívébôl egy darabkát

Kezeim közt, ha elmorzsálom,

Zokogva reá borulok.

Ízekre bontom, szétszedem, szétosztom

S darabjából az enyéimnek

Kik hozzám, szívemhez oly közel élnek,

Szétosztom, szétkínálom.

Vigyétek!

Ez ízekre bontott,

Százfelé osztott,

Édes anyamorzsát.

Jézus bölcsôje ringat

Ennyi szeretet fakasztott

Édes morzsát.

Mindig anyámra gondolok, ha Jézust várom.

Harangfoszlányok, ha szívemre dôlnek

Ôt látom.

Ijedt szívemmel, tétován,

E bozontos utat, ha járom,

Sûrû bozótban elveszett

Kis Jézus lábanyomait, ha nem találom,

Anyám tudja, hol, merre kell járnom,

Véle együtt az utat megtalálom.

Magam rajta kapom,

Ha kovászos kézzel a tálat fogom,

Zúg az orgona hangja bennem.

Így készítem a koszorú kalácsot,

S unokámnak adok egy darabkát belôle,

Hogy megszeresse,

Szívébe vésse,

Pici nyújtófával forog apró keze,

Lisztes a tenyere,

Így adott nékem is anyám

A kalácstésztából,

Így tanultam tôle Jézust várni,

Szorgalmas kezekkel koszorút formálni,

Míg a harangok zúgtak.

Így kell,

Szíved puha kalácsát szétosztani,

Jézus kicsi kezébe adni,

Szalmapárnáját megsimogatni.

Így készült otthon a kalács.

Sok házi nép között szétosztotta anyám

A sok örömet.

Most is látom karácsony este,

Ahogy áldott kezét megcsókolta

A sok fehér nép.

De mióta hazám elveszett,

Hazámmal együtt anyám is elveszett,

Apám is elveszett.

Apámmal együtt kihalt egy régi világ.

Anyámmal együtt meghalt

Az élet virág.

De a koszorúba font, édes foszlós kalács

Mint szívekbôl összefont

Szeretetlánc,

Amíg élek

Áld, és megbocsát.

_________________

Sok-sok emlék néz a

múlt honából vissza,

lenge fátyolát az ég,

míg fel nem issza.

,,Ecce sacerdos magnus''

Harsona zendül

fújják a trombitát,

zászló leng a szélben

a szív üdvöt kiált.

,,Ecce Sacerdos''

zúgják a harsonák

mert Ige jár közöttünk

s Ige száll reánk.

,,Ecce Sacerdos''

zúgják a harangok,

s a ,,Homo sapiens''

a földig meghajolt!

Eltörpült a világ,

a földi horizont,

magasság és mélység

eggyé magasztosult.

,,Ecce Sacerdos''

zúgják az orgonák,

mártírok kezében

babér és pálmaág,

magasba vezetnek

lelki hídon át,

kapuk kitárulnak

s a szív, üdvöt kiált.

Bíborszín palástban

lépked az aggastyán,

acél és akarat

megtört alakján.

Lelkébôl sugárzó

vonzások fakadnak,

s mert Istent hordoz

a térdek, meghajolnak.

Bûnöket szánunk

és felnézünk Reád,

rózsák permeteznek

illat hull reánk,

ó, zengjen hálát a szív

égi Hatalmaknak,

mert közöttünk jár most

a Krisztusi alázat.

Van, Kire felnézhet

a huszadik század!

______________________________

Az óramutató éjfélfelé halad,

Uram, Ki létünk alkotója vagy,

fordulj felénk és mutasd meg magad

hitünk lámpásába, önts egy kis olajat.

Régi hazám

Ó, ha én egyszer még

hazámba mehetnék,

régi tornácunkra

hogyha kiülhetnék,

arcomra borulva

tán sírva fakadnék,

ha régi múltamból már

semmit nem találnék.

Felzúdulna bennem

sok szomorú kérdés,

Apám, s Édesanyám,

jaj, hová lett innét.

Sok nyíló virágot

ugyan hová vitték,

hová, merre szálltak

a kacagó gerlék?

S ha egy sárgarigó

füttyét meghallanám,

víg napok emléke

sajogva hullna rám,

felidézné bennem

ifjúság varázsát,

víg örömöknek

tovasuhanását.

Felidézne bennem

ezernyi emléket,

vajh, hová lettek

a régi hû emberek?

S én sírnék, siratnám

a vesztett puha fészket,

könnyek és kacajok,

nekem szép emlékek

kezébôl az Isten

szórja a világra,

könnyel és kacajjal

a szívet próbálja,

s egy egész világot

tesz most... tûzpróbára!

_______________

Legyen hited erôs,

élô vallomás,

Isten bûvkörében

örök szárnyalás,

utad végeztével,

boldog számadás.

,,Justice for Hungary'' -- Igazságot Magyarországnak

Népek szabadságát

hirdeti a világ,

nyelvek rakétái

hangszórón harsogják,

nincs ezentúl gyarmat,

elnyomó hatalom,

afrikai törzsek,

élhetnek szabadon.

Komor ábrázattal

hirdetik a nagyok:

Kis nemzetek joga

törvénybe iktatott.

De jaj, most ez a törvény,

ezer sebbôl vérzik,

Potsdamnak, Yaltának,

míg gyümölcse érik.

S emberi jogoktól,

bár fülek süketülnek,

Magyarország testén,

bilincsek feszülnek,

s óriás csizmáknak

mázsás súlya alatt,

magyar millióknak,

sûrû könnye fakad.

S míg szabad prédát kaptak

mezítlábas törzsek,

ôsrégi kultúrák,

rabságot szenvednek ...

Így, a világbéke

végveszélybe jutott,

emberi számítás

holt vágányra futott.

Senki sem látja már

a jövô holnapot,

mert elvész a világ,

az Igaz, ha elbukott.

Harminc éve már,

a vesztett csatának,

harminc éve már

az elnyomatásnak.

Harminc éve már

a garázdálkodásnak,

idegenbe hurcolt

bornak és búzának.

Már harminc év óta

pusztulunk és veszünk,

testben és lélekben

megtizedeltettünk.

Elvették az Istent,

szétzúzták a Hazát,

s a pelyhes, puha fészket

elhagyta a család.

Nincs többé oázis,

csak lelki sivatag,

mely írott betûnek

is poshadt szagot ad.

S ha rázhatja bilincsét, m

minden elnyomatás,

hát hallják meg a fülek

a magyar tiltakozást.

Fújjon szét a vihar,

álnok papírokat,

pecsételt okmányt

és Bábel tornyokat,

S ha van még a világon

sírba hullt becsület,

nyíljanak a sírok!

Hadd kapjon szerepet!

Erôsíts meg Uram!

mikor imádkozunk,

nyisd meg a füleket,

mikor tiltakozunk.

Igazságot kérünk

az egész világnak,

s véle igazságot,

rab-Magyarországnak!

Ne féld a vészt...

Ne féld a vészt,

a véres csatabárdot,

féld, Ki megteremtette

e nagy világot.

Ki érted a magas

egekbôl leszállott,

s ácsolt fakereszten

érted kiáltott.

____________________

Minden ember annyit ér,

amennyit az igazság

szolgálatában tett!


Orgona virágok -- Olthatatlan lángok
Orgona virágok	Olthatatlan lángok
Tanít, oktat, vezet,

az örök természet,

hogy szent csodáiból,

Istent kifürkésszed.

Piros tulipánok

Alusztok még

ti piros tulipánok,

hófehér dunnával

takar a tél,

nem érzitek az

anyaföld méhében,

hogy száguld a

zimankós bohoncos szél.

De várjatok csak,

majd másképp lesz minden

ha bokrétás kedvében

jô fel a nap,

majd buggyan a föld,

s ti égô tulipánok,

lángra lobbantjátok

az örök, tavaszt.

Virágot öntöztem

Virágot öntöztem

szeretet kannából,

visszamosolyogtak

piros szívhálából.

Égi harmatokkal

mindenkit öntözget,

egy soha meg nem értett

titkos nagy szeretet.

A gyökér dolgozik,

felszívja a nedvet,

ó, hadd szívjam fel

én is az örök szerelmet.

Májusi reggel!

Valaki titokban,

itt járt kelt az éjjel!

S gyönyörû csodákat,

mívelt szerteszéjjel.

Színes palettáról,

nagy mester-kezével,

kipingált, kifestett

mindent, rendre szépen.

A barna földhátat

smaragddal bevonta,

s tûzpiros lángokat

gyújtott az avarba.

Tündérkirály-lányok

dús arany hajából,

az álomvilágra

fényköntöst varázsolt.

Titokban Valaki,

itt járt-kelt az éjjel,

s Életnek magvait

szórta szerteszéjjel.

Öntözte csillogó

harmatok vizével,

ringatta kellemes,

zsongó lágy zenével.

Dús aranyesôket

a fákra hullatott,

s szórt kelyhek mézébôl,

bódító illatot.

Kezét végig húzta,

a nagy mindenségen,

s kedvét lelte titkok

ölelkezésében!

Nem tudom, nem tudom,

ki járt itt az éjjel?

Ki rózsaszín csodákat

hintett szerteszéjjel.

Senki nem ismeri,

gyarló értelmével,

csak a szív, csak a szív,

csak szív melegével.

_______________

költészet a felhôk

lelke felett lebeg,

hol lehunyt pillákkal

is látók a szemek,

vágyódik, izzik,

szárnyal és remeg,

míg gondolat vágyának,

társat keres.

Orgona virágok

Gyönyörû ábrándok

tündéri világa,

hová tûnt e kornak

lepkehálójában?

Hol vagytok, hol vagytok,

orgona virágok,

tavaszi zsongással

bontakozó álmok.

Hol van a rajongó

imádat varázsa,

hol szentté valósult,

a szív elsô csókja.

Hol vagytok, hol vagytok,

várakozó évek,

míg rózsákkal béleltünk

földi reménységet.

Mikor nap-nap után

vártuk a perceket,

mikor hoz a postás

rózsaszín levelet.

Naplóba beírtuk

az elsô kéz szorítást,

s szívszorongva vártunk

boldog viszontlátást.

S míg vázába helyeztünk

sok-sok piros rózsát,

Ég is meghallotta

szívünk dobogását.

Boldogság ösvényét,

halk léptekkel jártuk,

hogy fel ne ébresszük

a boldogtalanságot.

Ilyen volt régesrég

a mi mennyországunk,

hol vagy, ó hol vagy,

szép Magyarországunk?

_________________

Tiszta szív szerelme

csodákat szôtt álom,

hogyha megérinted,

elszáll pille szárnyon.

Tavasz oktatás!

Gyors angyal-szárnyakon

suhant be a tavasz,

érintése nyomán

ezer virág fakadt.

Megújult egyszerre

az alvó természet,

s lerázott magáról

mindent, mi enyészet.

Felrázta álmából

a lustálkodó fákat,

csókkal ébresztgetett

álmos madárkákat.

Varázspálcájával

csak egyet suhintott,

s duzzadó rügyekbôl

illatokat bontott.

Az ember is megszédül

fák, füvek kacagnak,

minden teremtett lény

ujjong a tavasznak.

A szív is ilyenkor

sebesebben dobog,

vágytüzek égnek

s a lelkünk is lobog.

S míg karjait kitárja

az örök természet,

Téged is átölel

s ölében becézget.

Tanít, oktat, vezet,

mindent megad neked,

hogy e szent csodákból

Istent, kifürkésszed.

__________________

Teremtett világunk

egy Isten - költemény,

s az olvasni tudónak

lobogó fáklyafény!

Rózsákat ültettem

Rózsákat ültettem

s tengernyi virágot,

hadd szálljon az illat,

bódítson világot.

Házunkat a repkény

sûrûn befutotta,

kertünket a sövény

békén átkarolta.

S mikor a madárhad

fészek után látott

az óriás juhar

tüstént kivirágzott.

Mert ki a világot

rendre megalkotta,

dalos madárkákról

feledkezett volna?

Dehogy feledkezett,

inkább úgy rendelte,

bokrétás ágakon

váljék lakóhelye.

Mindig gyógyító ír

az örök természet,

mert jótett helyébe

mindig jóval fizet.

Ha búban bánatban

megfárad a lélek,

cselekedvén a jót,

gond száll el felôled.

Az ôs törvény marad!

Hintázik a lelkem,

dús, virágos ágon,

tavasz van, s a világot,

álmodozva járom.

Nem keresek én most

földi valóságot

hadd szálljon a lelkem,

hadd lásson világot.

Szép tollú madárka,

fennen ha szállana,

szívesen ülnék fel

lebbenô szárnyára.

Fentrôl a magasból

néznék le a földre,

virágtengert látnák

szônyegül terítve.

Azt mondják felülrôl

másként látni mindent,

alig észlelni már,

a sok futkosó embert.

Ám akik lent vannak

alig- alig látnak,

eltakarják egymást

hosszú lábú árnyak.

És ha olykor mégis

összetalálkoznak,

sok-sok csetepatét

szörnyû bajt okoznak!

Jó volna, ha egyszer

megokosodnának,

fáktól, madaraktól

törvényt tanulnának.

Megtanulnák végre

hogy csalni nem lehet,

az ôs-törvény marad,

rozsda nem eszi meg.

________________

Felhô paripákon

röpülnek vágyaim,

s tört cseréppé válnak

földön az álmaim.

Tavaszi ébredés

Ragyogott a tavasz

mikor felébredtem,

pompába öltözött

az élet körülöttem.

A nap is jókedvûen

ablakomra nézett,

kertünkben a pinty is

vígan fütyörészett.

Virágos bugain

vadmandulafának,

pompás öltözetû

pillangók cikáznak.

Barna domborulatán

az öreg földhátnak,

búja rózsatôbôl

bimbók kandikálnak.

Bontakozó vággyal

kínálják magukat

aranyban fürdô

nap sugarainak.

Pattanásig feszül

keblükben az élet,

illatárban úszik

kelyhükben a lélek.

Úgy vágyom e rózsák

bimbófakadását,

mint bûvös látomások

titkos pattanását.


Örök ideál -- Olthatatlan lángok
Örök ideál	Olthatatlan lángok
Oly szép nekem az álom,

hintázom virágos ágon,

Liszt, ,,Szerelmi álmok''

Meghitt szobácskám pamlagán,

százötven évnek távlatán,

hallgatom mélázva

hallhatatlan dalköltônk dalát,

,,Szerelmi álmok'' zsongó himnuszát.

Hallgatom s idézem Ôt,

majd emlékek, álomszárnyakon

elszállnak velem, hol

rejtelmes ábrándok világa

suttogja nekem,

az igézet szárnyain lengô

örök szerelem dalát.

Oly szép nekem ez álom,

hintázom virágos ágon,

ó maradj velem

vendég világom,

hótiszta, zengô

mirtuszvirágom,

ó ne menj még, maradj itt,

töltsd be szívemnek

halódó vágyait,

hadd pihenni még

emlékek ködén, fátyolán

ez édes múzsát.

Egy kissé még maradj.

Aztán, úgyis jönni fog,

hogy elfelejtelek.

Kék szárnyú lepkék

ha elszállnak veled,

a valóság hûvös pamlagán

fátyolt borít a csend.

Valami fáj majd idebenn,

s míg szívem hárfája zeng,

tûnô ábrándok taván,

száll az életem,

valótlan valóság hintaján,

,,szerelmi álmok'' hattyúdalán.

Mesék világa

Ne jöjj közelebb.

Maradj az álmok s ábrándok

rózsaszín fellegén,

maradj mint csodákat

rejtô messze délibáb

a Hortobágy ölén.

Maradj elérhetetlen

messzeségben az ismeretlen

titkos csillagfény.

Maradj a boldogság sziget

mit embervalóság

soha el nem ér.

Maradj az élet értelemmel

soha meg nem írt

valótlan regény.

Maradj a tündérmeséknek

édes varázsa, mit öreg

dajkáknak ajka mesél.

Virágzó almafa

Olyan vagy mint nyíló,

virágzó almafa,

mit meg nem csókolt még

tûzô nap ajaka.

Oly édes, illatos, fehér,

mint hóesés,

ki reád néz abban,

megáll a szívverés.

Örök ideál

Ábrándvilágoknak

gomolygó, bolyhos fellegén,

az ôs örök férfi

álmainak egén,

maradva él a nô;

a báj, a pír, az eszmény,

a töretlen tiszta

alabástrom edény.

Ókorban ódákat róttak

ódon görögök,

s a nôi ideál esztétikája

isten-szoborba öltözött.

Ám jött egy új világ,

jött Freud, és ömlött bûnös ár,

s az isten-szoborban

eltûnt az eszmény, a varázs, a báj.

Eltûnt, mi egyedül vonz,

a nô, mint ideál,

s az ôs örök férfi,

az álmok összetört szekerén,

társtalanul, búsan

és egyedül jár

még felbukkan az Egy,

az ôsi ideál.

Hulló levél nyomán

Múltakban élek én,

s Te, jövôben élsz.

Hulló levél nyomán,

a friss rügyben kélsz!

Enyém vagy ezért

sóhajtásaimban,

mint utód, az ôsök

ivadékaiban.

Ringatlak ágamon

s úgy vigyázok Rád,

mint bimbót ha ringat,

termô rózsa ág.

Óvlak tövisekkel,

ha nyúlna feléd

hívatlanul bántó,

avatatlan kéz.

Vigyázok arra is,

mikor, merre lépsz,

virágok nyelvén,

ha mézekrôl mesélsz.

Vigyázom az egek

morajló zaját,

bontakozó szirmok

rózsaszín porát.

Vigyázok akkor is

ha madárka száll,

s méhet ha zümmögve

dús mézet kíván.

Vigyázok akkor is

jól vigyázok én,

hogyha fellegeknek

zúgó szárnya kél.

Ha lombok suttognak

feléd hajolnak,

erôs karommal mindi

fogva tartalak.

Mert ágon a bimbót

ha lomb takarja,

izzó nap csókjától

védi s megóvja.

Megvédlek én

a zúgó zivatarban,

oltárok fényénél

térdekre omoltan!

_________________

Százmillió csillag

ragyog fenn az égen,

nekem is ragyognak,

unokák szemében.

Farsangi ábrándok

Harminchárom kislány

öltözik a bálra,

zizegô selymeknek

hallik suhogása

Harminchárom kislány

patyolat fehéren,

álmait követi

boldogság-szekéren.

Harminchárom kislány

öltözik a bálra,

remegô szíveknek

hallik sóhajtása.

Csupa virágillat

csupa tündér fátyol,

tán véget sosem ér

ily gyönyörû álom,

pedig jönnek évek,

és múlnak a lángok,

s álmok helyett jönnek

gazdag valóságok,

zsongó báli éjnek

rôt kábulatából,

dobogó szíveknek

új kapuja tárul.

Mikor a szív nem vár,

már csak ad, magából,

s mindig másnak ad,

a szíve legjavából.

Amikor majd egyszer

asszony lesz a lányból,

s szívét elégeti

áldozati lángból.

Bolondos kis szellô

Meseszép kertünket

járom gondolatban,

s iszom az emléket

mosolygó magamban.

Mert volt a fák között

egy irtó magas hinta,

s rém szerettem rajta

szárnyalni magasba.

Pad is volt mellette

olyan régi fajta,

s egy pesti fiúval

üldögéltünk rajta.

Dehogy mertem szólni,

Ô is csak gondolta,

de jó volna most,

ha szívünk megszólalna.

Szív ugyan már szólott,

de száj nem mondotta,

s ahogyan ott ültünk

szótlanul hallgatva,

még a gerle madár

is kacagott rajta,

amikor fészkébôl

a fejét kidugta.

Úgy vélem ô szólt,

a szellôt biztatva,

s lenszôke hajamat

míg felé bodrozta.

Megtört a varázslat

egymásra kacagtunk,

s mindent a gerlice

listájára írtunk.

Walzer

A pesti ,,vigadó''

ragyogó termében

javában állt a bál.

S akkor, azon a régi bálon,

Strauss keringôt

játszott a cigány.

Ô meghajolt elôttem,

s táncolni hívott

e varázs-éjszakán,

a zene lágyan szólt,

és szívünk lángra gyúlt

a tánc varázslatán.

Valahogy azt hittük,

az élet jött el értünk

szerelem hintaján.

De szívünk míg dobogott

a hintó elrobogott,

s ott hagyott mindent

a báli éjszakán,

a távolba tûnô

ábrándok taván.

____________________

Olyan voltál nekem

mint lezárt zongora,

mint néma billentyûknek

hangtalan kacaja.

Kakukk!

Akkor azon a régi régi

nyáron, azon az elhagyott

út menti sétányon,

akác virult és madár dalolt

a ringó lombos ágon.

Daloltam én is lassan,

búsan andalogva, mert

az ifjú szívnek olykor

bolondos bús a hangja.

Ritkán jár a földön,

kôköves göröngyön,

szürke utak porát,

ritkán érinti lába,

csak vágyak ormait,

kéklô tornyait, messze

világok csábító távlatit,

álomszekéren, kék hegyekbe járja.

Én is tovaszálltam,

kék hegyekbe jártam,

valóság szekerén

világot bejártam...

nincsenek kék hegyek

hol titkok rejlenek,

sem virágtengerek,

sem tündér emberek.

Csak tornyos házfalak,

mint kormos bûnfalak,

mik lelket fojtanak,

de vigaszt nem nyújtanak.

Ó, ha szállni tudnék,

most már vissza szállnék,

kakukk madárnak hangos szavára

most már jól vigyáznék,

de tudom, göröngyös

utakon mindhiába járnék,

mert olyan régi, régi fehér

akácos utat, ezen a világon,

már sehol, de sehol,

többé nem találnék.

Milyen jó

Milyen kár, hogy az

élet mulandó,

minden ködbe vész,

mi benne szép és jó.

Az ifjúság az álom,

minden ködbe vész,

s marad a lepkehálóban

gyûjtött bús emlékezés.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Milyen jó, hogy

az élet mulandó,

minden ködbe vész,

mi bús és szomorú.

A csalódás, a bánat,

minden elenyész,

s marad a lélekbárkában

 gyûjtött bölcs örvendezés!

Hosszú nyárfás úton

Úgy jött mint szélvész,

s vihar sodorta fellegek,

jött, s léptei nyomán

a föld is reszketett.

Lova patái átléptek

évezredeket,

hisz benne szittyák ereje

s vére csörgedezett.

Jött, s Vereckén átlépte

a Kárpát hegyeket,

s egy hosszú nyárfás úton,

hozzánk megérkezett.

Jött, s pipázó apámmal

róttak bô beszédeket,

míg titkon, szemre vette

most, a házi tûzhelyet.

Fákról, lovakról, tavasz-

vetésrôl folyt a szó,

s koccintottak borral,

mert ez már így való.

Mesélné azt is, hogy

portája szépen, fedve áll,

s kitárt kapukon a ház,

már asszonyára vár.

Agyán csak átsuhant,

de szóval nem mondotta,

csak rövidke pipáját

tûzzel meggyújtotta.

Szikrát fogott a tûz,

s valami, lángra gyúlt,

s a szittyatûztôl égve,

egy másik tûz is kigyúlt.

Asszonyt kapott az új porta

kitárt kapuja,

s szívet kapott az ôs

szittyák, ifjú lovasa.

Tavasz virágzott, s benne

fütyült a víg sárgarigó,

ó mennyi ígéret, ezernyi

édes, tennivaló.

Lett áldás, kereszt palást

az esketô papon,

s elindult két forró szív,

a hosszú, nyárfás úton.

Fordított törvény?

Századunk világa

merôben új világ,

megfordítottak most

törvényt és bibliát?

E sáros földgolyó

nem tûr komédiát,

fordított törvénye

bosszúért kiált.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Férfié a porond,

az ember elsôé,

verejtékes juss,

a kenyér keresôé!

Fordított a világ,

mely törvényt megcserél,

valameddig él,

de sikerben elvetél.

________________

Hol a szív tanyázik

ott fészkel a család,

ott nyílnak a rózsák,

ott nyílnak ibolyák.

Sátor embertôl...

A nagy teremtésben

Ádám lett az elsô,

s oldalbordájából

lett a csodás kettô.

Sátor embertôl az

atom korszakig,

Ádám az Évához

meg nem változik.

Legyen bár szerelme,

tûz, mely lángban ég,

reá hullathatja

csillagok egét,

lábához rakhatja

kincsek özönét,

de el nem tûrheti, a

másod szerepét!

__________________

Senki sem lehet nagy,

ki posztját elhagyja,

ki terhét eldobja

az kincsét ott hagyta.

,,Tanulj a szemek csillogásától

mely mindent lát, de önmagát soha!''

Keretben éltem

Keretben éltem mint

falon függô képek,

melyek a keretbôl

soha ki nem lépnek.

Így állított ôrt a

kor s a világnézet,

amely bástyafalat

épített a nônek.

Mert a család szentély,

hol szív tüze éled,

s oltár, melyen hitek

s áldozatok égnek.

Ha kilépsz a keretbôl

falak összedôlnek,

,,Róma ledôl,

s rabigába görnyed''.

_ _ _ _ _ _ _ _ _  _ _

Család s társadalom

törvényt szab a nônek,

melyek pillérei

keresztény eszméknek.

Reszket a csönd

Reszket a csönd, mint

lepkeszárnyú végzet,

Élted óráján

percmutató lépked.

Rögzített idôben

gép órája lejár,

serceg a csönd,

lét órája... megáll.

Kinek, mikor, meddig?

Hetedhét országra

szóló lakodalom,

Gyönyörû menyasszony

násznép és vigalom

Templomi oltár és

harangok zúgása,

két keresô szívnek

eggyé dobbanása.

Terített asztalon

bôséges lakoma,

világos virradtig

szól a zenebona.

Mint hullámzó tenger,

csipke-szoknya lebben

andalogva lassan

majd mind sebesebben.

Suhannak a párok,

suhan a gondolat,

Mi is a boldogság

kinek mennyi juthat?

Kinek, mikor, meddig?

tengerben egy cseppnyit,

s ki meg nem becsüli

veszti valamennyit?

Olyanok is vannak

kik tenyéren hordják,

s apró forgószelek

mindig elsodorják.

Táncolnak a párok

csillognak a szemek,

s mégis, annyi ember

hord egy vérzô szívet.

Szomorút meg fájót,

vihartól dobálót,

Olyan ember szívet,

olyan földön járót.

Úr Isten, Te hallod

szívek dobbanását

valahogy intézd el,

emberszívek vágyát.

Valahogy így vagy úgy,

Te jobban tudhatod,

sorsoknak könyvébe

kinek mi íratott.


Banyakemence -- Olthatatlan lángok
Banyakemence	Olthatatlan lángok
Csengô bongó aranyalmákról

mondjunk szép mesét.

Koldus, vagy király?

Mindegy,

apró kis köntösben

koldus, vagy király,

az ember-szív fájni,

megtanul korán.

Legyen bár kunyhód,

vagy fényes palotád,

megreszket a kis szív,

ha surran az árny.

Mert lélek az ember

akármilyen parány, s

a szív, mindig fáj

egy másik szív után.

S e parányi darabka

könnyen megreped,

ha nincsen anyakéz,

mely törül könnyeket.

Ó vigyázd nagyon

ez igaz gyöngyöket,

jóság balzsamával

óvd e szívsebet.

Jaj ne hagyd magára

ki téged szeret,

öleld magadhoz a

kinyújtott kezet.

Óh jöjj, minden anyákba

oltott szeretet,

deríts mosolyt

és gyújtsál meleget.

Dalolj anyám, ó ringass

mint lenge nád,

az emberszív, jaj,

hogy az emberszív,

ne fájjon túl korán.

Banyakemence

Uram, hogyha egyszer engem megkérdenél,

ez árvult világban, vajon mit szeretnél,

akkor én sóhajtva, csupán annyit kérnék,

Adjál egy vén öreg búbos, banyakemencét.

Mert akkor én abba, tüstént befûtenék,

vállamon hoznám a rôzsét s a venyigét,

járnám az utcákat, házakat szerteszét,

s minden síró gyermeket összeszednék.

Vélük körül ültetném a vén banyakemencét,

hoznék kis csuporban, nádmézes tejecskét,

Tündér Ilonákról mondanék szép mesét,

s csengô-bongó aranyalmákról zengenék.

Mondanám, addig mondanám a szép mesét,

míg felszáradnának a könnyes szemecskék,

míg kisímulának a gödrös kezecskék,

s a mindent boldogító álom édes,

csorgó méze folyna szerteszét!

Édes, aranyos, kisbaba vagy

Az élet fájának termése vagy.

Titkos, láthatatlan, felséges akarat.

Virág, mit a napfény körül kacag,

Kehely, hol nektárok méze fakad.

A jóság fájának termése vagy.

Jóság, mit fel nem fog, emberi agy.

Jóság, mely mosolyt és könnyet ad,

Jóság, mely el nem fogy, mindig csak ad.

Szeretet fájának termése vagy.

Gyümölcs, mely szív dobbanásából fakad.

Nincs benne szándék, nincs benne öntudat,

Titkok erejének rejtelmes foglya vagy.

Karácsonyi kis angyalok

Sok-sok kicsi angyal,

röpköd mostanában,

szakállas télapó

zúzmarás havában.

Sok-sok kicsi angyal

azt suttogja éppen,

karácsony estének

közelgô hetében,

a legszebb ablakot

hagyjuk nyitva éjjel,

hogy szárnyas angyalkák

berepülve szépen,

szorgalmas kezekkel

halkan észrevétlen,

karácsonyt hozzanak

kis Jézus nevében.

Az egyik angyalka

Ágicát keresi,

arany skatulyában

hû szívet hoz neki.

A másik Angyalka

Palikára gondol,

s arany skatulyában,

szeretet dorombol.

Aztán jön sorjában

Csöpi angyalkája,

arany-szívet akaszt

annak is nyakába.

Majd pici Annuskát

ölelik csókolják,

s játszadoznak vélük

rózsaszín Angyalkák.

Karácsonyi fények,

szikráznak az éjben

s a boldog szülôknek

könny csillog szemében.

S amíg álmodoznak

vigadoznak szépen,

kis ablakot nyitnak,

odafenn az Égen.

A Kicsi ablakban

ott áll a Jézuska,

apró kis kezével

a földet forgatja.

Benéz, bekukucskál,

minden kis ablakba,

meglátni, érezni

hallani akarja,

él-e még a földön,

szeretet hatalma,

mellyel a világot

megajándékozta.

Legszebb csoda!

Úgy nézd a kisdedet

mint a legszebb csodát,

mint Isten titkainak

legszebb ajándékát!

Nézz csak a szemébe,

s Ô, visszanéz reád,

s meglátod benne

a legszebb csodát.

De jaj, ki megzavarja

egynek is álmait,

irtózatos bárddal

az Isten visszaüt.

Szeresd a gyermeket

ez égi szent csodát,

s vigyázd az álmait,

lelkének halk dalát.

Nagy volt anyám

Nagy volt az én Anyám,

mert kicsiny tudott lenni,

gazdag, mert szívének kincsébôl,

mérték nélkül hagyott merítni.

Erôs, mert gyönge vállain

a szenvedés súlyát,

jóság mosolyával

tudta elviselni.

Szent volt anyám,

mert hótiszta szívének

aranyló kelyhében hûen,

s igazán tudott szeretni.

Okos volt anyám, mert

hitté vált benne minden tudomány,

nem fogott rajta hamis szó,

s nem a settenkedô ármány.

Szép volt anyám,

mély tüzû szemének tükrében

élet, s boldogság fénye

sugárzott reám.

Ó, az egész világot oda adnám,

ha reszketô kezét csak egyszer,

csak még egyetlen egyszer

megcsókolhatnám!

_________________

,,Isten megfoltozza

tépett ruháidat,

ha átadod néki

a nyûtt darabokat.

Édesanyjánál van

a tû és a cérna,

segítsél Neki, mert

nagyon sok a dolga.''

Élt, dalolt, szeretett...

Valamikor úgy néztem én

az Édesanyámra,

mint házunk elôtt nyíló

legszebb rózsafákra.

Ám kertünkben az ôsz,

lassan belopakodott,

s halkan, egy-egy rózsaszálat

a szél elkapkodott.

Aztán, mindig sûrûbben

jöttek a gond-napok,

Anya volt ô, kinek bô

s szent áldás adatott.

Eljött az ôsz, s dér

csillogott már fekete haján,

míg halk furulyaszóval

köszönt el tôle a nyár.

De Ô szép volt nekem

így is, élte alkonyán,

nem torzult benne lázadás

múló tavaszok után.

Hiszem, ki dalolva szeretett

és hitt, ahogy Ô tette,

arra soha nem múló boldogság

vár már mindörökre.

_____________________________

Hivô ember a csapások alatt is él,

a hitetlen: a jólétben is elégedetlen.

Meggyógyított a szeretet

Az ágyamat megvetettem,

orvosságot is bevettem,

lázas szívem nem csitult el,

mindig csak hevesebben ver.

Hoztak másik orvosságot,

felírtak sok jó tanácsot,

se nem használt, se nem ártott,

szenvedéstôl meg nem váltott.

Egyszer aztán úgy álmodtam,

Anyám járt itt míg aludtam,

fejem alját megvetette,

kezét homlokomra tette.

Rendet rakott a szobámban,

szôlôt hozott asztalkámra,

halkan tett-vett míg aludtam,

szemét le nem vette rólam.

Mikor aztán felébredtem,

Ô csak mosolygott mellettem.

Olyan volt mint régi nyáron

elfelejtett édes álom.

Egyszeriben meggyógyultam,

lelkét mikor nálam tudtam,

szívem tovább nem szenvedett,

meggyógyított a... szeretet.

_____________________________________

Nagy nagy bánatokra, nincsen más orvosság,

egy csupán a vigasz, mikor elfogadják,

s bûnük törlésére, az irgalmas Isten,

lába elé rakják.

Lacika

Mamika kapott egy piros brokát ruhát,

Bálba mentek,

S megkaptam tôlük kis Lacikát.

Lehoztuk a kicsi, hófehér ágyacskát,

Tejes üveget, mackót.

Meg sokféle portékát.

Ámde, hogy alvásra került a sor,

Nem volt az egyéb,

Csak mosoly!

Meséltem néki tücsköt, bogarat,

Ágyába tettem

A selymes kis nyulat,

Sóhajtva kértem a csillagokat,

Küldjenek bársonyos

Álom pillangókat,

De Lacikánk csak játszott, nevetett,

 Gúzsba kötötte a lusta

Álom szekeret.

Kivettem hát a kicsi ágyacskából,

S térdemre ültettem, mintha csak tréfából

Kergetném az álompillangókat,

Dúdoltam néki, régi öregdajkák dalolta

Altató dalokat.

Tik-tak, s mire az óra éjfélre haladt,

A bársony pillangók

Sûrû kárpitból

Szôttek álomfalat!

Aludj Kicsim! apáid késô unokája,

Kitépett, vérzô gyökereknek

Átültetett Fája.

Aludj, csicsikálj Te édes

Te drága!

Jöttödet egy édes Haza,

Örökre visszavárj a.

Délibábos rónák világa hívogat,

Fürtös hajadnak kalászos

Fénye simogat.

Ringó búzatáblák ölén kéklô búzavirág,

A távolba tekintô ábrándok világát

Csókolta benned édesapád!

Éjfélt ütött az óra, kongatja a múló perceket,

A báli éj csalfa varázsa suttogva kérdi:

Szeret, nem szeret?

Emitt a hálószobák

Csöndes homálya,

Szent áhítatnak ad helyet,

S a piciny kacsók szorosan kezükben tartják,

Az életet adó édes,

Langyos meleg tejet.

A kék hajnal opál homálya

Derengve suttogja

Közelgô üdvözletét,

A báli éj varázsa szertefoszlik,

Szétpattan, mint szivárvány színekben cikázó

Szappanbuborék,

Aztán mamika szekrénybe akasztja

A lágy dalokat zengô

Piros brokát ruhát,

És szívére szorítja, e pelyhes életcsodák

egyetlen igaz szívszózatát,

Az élet e kacagó, duzzadó,

Édes rügyfakadását :

Lacikát!

Az, ki anyává lett

Emlékek könyvének

míg lapjait forgatom,

megáll kezemben a könyv

egy jelzett oldalon.

December volt,

elsejét írtunk e napon,

s vidám piros vasárnapot

hófehér hajnalon.

Nagy volt nekem e nap

s szép volt nekem nagyon,

mert anyává lettem én

ezen a szent napon.

Semmi sem volt többé

körültem a régi,

valami szent csoda jött,

a régit kicserélni.

Ám telt az idô múlott,

sok levél lehullott,

s madár a fészkétôl

sokszor elbúcsúzott.

Kiröpült az egyik,

utána a másik,

s a gyönge fiókáknak

röpülése látszik.

S én, tûnôdve nézek

az élet ablakán,

s csak nézem röptében,

ha száll egy kis madár.

Mert táncol az élet,

vihar zúg valahol,

az, ki anyává lett

többé nem szabadul.

Anyákért sóhajt e nagy beteg világ

,,Adjatok százezer

igaz édesanyát,

hogy újra szülessen

egy haldokló világ!''

Anyákért kiált

ez új kornak embere,

tán forró anyaszív

még csodákat tehetne,

parazsat, lángokat,

tüzeket élesztve,

hogy egy halott világ

felébredne tôle.

Anyát rimánkodnak

bús árva gyermekek,

tárt karokkal várnak

dús anyaszerelmet.

Vajh feledve van már

a nôi hivatás?

és helyébe lépett

egy bôsz versenyfutás?

Mert a tudományok

dübörgô szekerén,

valahogy eltûnni

látszik az ôs erény.

Mit ér a világnak,

tengernyi tudomány,

ha dús életcsírák

elpusztulnak nyomán.

Ha üres lesz a bölcsô

és üres a ház,

ha nincs többé mosoly

és nincsen kacagás!

De ha olykor mégis

az élet megéled,

s parányi kacsók már

ölelésre készek,

Ôk anyákat várnak,

és anyát remélnek,

vajh, csak részét kapják

a puha kenyérnek?

Pedig ôk az egész

anyaszívet kérik,

nem elég csak morzsát

vetni oda nékik.

Bizony nem elég,

a pompás gyermekszoba,

hiába játékok

óriás halmaza.

Anya nélkül nem szól

a fényes trombita,

szemét sem csukja le,

síró hajas baba.

Nem kell itt a párfôm,

a selyem kimonó,

semmi sem kell itt,

mi nem a szívbôl való.

Anya kell Anya!

Kit szeretni volna jó,

karjain aludni,

álmodni volna jól

Anyát, anyát kiált

e beteg új világ!

S nyomán virágos kertté

válna a világ.

Nem is volna többé,

bús, szomorú ember,

ki szeretni tanult,

az mind boldog ember!

Meghal a gyümölcs

Az ajtó megnyílik,

ifjú nô a soron,

majd mûszerek zaja,

a mûtô asztalon.

,,Rövid leszek, nem érez

semmit asszonyom'',

s Ég felett ítélt most,

egy földi hatalom.

A végszó elhangzott

egy élni akarón,

s egy apró szív megáll

a boldogság tavon.

Az orvos meghajol,

s figyel szívhangokat,

mert élet lüktet ott

egy anyaszív alatt.

Igen, egy új élet,

a szeretet helyén,

egy boldog hitvallás,

egy boldog új remény.

Egy áldás a csodák

szent birodalmából,

titkos akarat,

a titkok világából.

Élô valóság,

a szeretet álmából,

mennyei ajándék,

az Isten karjából.

Egy titkos szent csoda

most vette kezdetét,

ó áldott anyaméh,

mely hordozza örömét.

Ám, ki most ott fekszik

a mûtô asztalon,

vérben szövetkezett

egy élô magzaton.

Meghalt a gyümölcs,

letépték virágát,

meghal a nemzet is,

ha szívét kivágják.

_______________________________

,,Ne felejtsük el, hogy akik

a születéskorlátozást hirdetik --

jóval elônyösebb helyzetben vannak:

ôk már megszülettek.'' (Betty Jerome)

Könnyezô Cherubok

(,,An Angels Epitaph'' by Katie Collier -- fordítás angolból)

Puha kis fészekben

békésen pihentem,

míg Cherub angyalkák

könnyeztek mellettem.

Piciny vagyok még

és meg nem értettem,

mért nem foghatja meg

anyám, a kis kezem.

Kevéssel ezelôtt még

apró kis Mag voltam,

de édes szüleimtôl

életre hívattam.

S most mégis úgy hallom,

hogy arról beszélnek,

hogyan vethetnének

életemnek véget.

Valamit kell tenni,

mondta édesapám,

s valahová elmegy

az én édesanyám.

Azt mondják ,,abortusz'',

vajon, mit jelenthet?

Talán, hogy ôk ketten,

engem nem szeretnek?

Tôlem telhetôleg

én mindent megteszek,

ne okozzon létem

fájdalmas perceket.

Annyira szeretném

megmondani nekik,

csupán csak annyit,

hát hogyha megértik,

hogy az én kis szívem

szeretettôl vérzik,

hogy élni szeretnék,

élni, ahogy ôk is.

Jaj, de mi történik?

jaj, édes Istenem,

úgy hallom ítélet

hangzott el felettem.

Halálos ítélet, ó

miért, mit tettem,

hogy élni szeretnék,

hogy ôket szeressem.

Jaj, mit teszel anyám?

Égbe kiált e bûn.

Meg nem bocsát az ég,

bûnhôdsz kegyetlenül!

Életet adtál, és

ha most elveszed,

véres lesz a kezed

s vértôl ázik szíved.

Ez hát az ,,abortusz''

mit meg nem értettem.

Ezért könnyeznek hát,

Cherubok mellettem!

Apák napjára

Jaj ne feledkezzünk

az Édesapákról.

A cipôcskét, ruhácskát

feladni tudókról.

A lábujjhegyen járó

betakargatókról,

a viharban szélben

megállni tudókról.

A minden földi rongyot

eldobni tudókról,

az állhatatosakról

a csodálatosokról,

a minden bajok között

Éghez fordulókról,

a minden bántásokat

feledni tudókról.

Egy egész életet

csak ,,Nekik'' adókról

áldja meg az Isten

szívek trónusáról.

__________________

Drága Édesapám,

amíg gyermek voltam,

gyatra kis eszemmel,

szavad panaszoltam.

Nagy idôk intését,

szívem fel nem fogta,

bölcs szavad most,

az élet igazolja.


,,Elsô és legnagyobb parancs a szeretet'' -- Olthatatlan lángok
,,Elsô és legnagyobb parancs a szeretet''	Olthatatlan lángok
,,A szeretet parancs'',

így mondá a Mester,

mert ha e parancs él,

több parancs már nem kell.

Nehéz parancs

Nehéz parancs a szeretet -

,,szeresd azt is, kit nem szeretsz,

szeresd ellenségeidet!''

azt, ki átkot szór ellened.

Uram! hogy kívánhatsz ilyet,

szívet megcsalni nem lehet!

Tudom fiam, nagyon nehéz,

de nélküle semmit nem érsz.

Ha szeretni könnyû volna,

érted meg se haltam volna,

vérem se hullattam volna,

meg se váltottalak volna.

E parancsot azért adtam,

mert a szív, nem csalhatatlan.

Egyszer gyûlöl, máskor szeret,

kit ma feled holnap szeret.

Látod ilyen a szív titok,

mikor benned ajtót nyitok.

Meglelem kit elgáncsoltál,

és akit kôvel dobáltál.

A szeretet nehéz kereszt,

de a legtöbb, mit megtehetsz.

Dölyfôs szíved megalázni,

és minden nap megbocsájtni.

Önmagadat legyôzetni,

értem tudod csak megtenni!

Ez a földi élet titka,

ez a szeretet hatalma.

Csillogjanak fénysugarak

Amikor a jeget vágom, csákányt,

baltát kell használnom.

Ám a napnak egy mosolya,

arany folyammá duzzasztja.

Ömlik, árad, zúg a patak,

benne ficánkoló halak,

csillogják a fénysugarat,

felejtenek jeget, havat.

Szív is ilyen, mikor szeret,

dalol, mosolyog és nevet.

Így dolgozik a szeretet,

mikor begyógyít sebeket,

tépett, összerongyolt szíveket!

___________________

Mit ágyúk és misszilek

megtenni nem tudnak,

megteszik a szív és

szeretet hatalmak.

Ha szíved kôbôl van,

s nem aranyból való,

csak olcsó árucikk,

mit nem vesz meg a zsidó.

_________________________

Szeress szeretettel,

szeress szerelemmel,

szeress értelemmel,

szeress gyötrelemmel,

de szeretni kell,

mert így lehetsz csak ember!

Mindenki szívért könyörög

Ha nem kapnál szeretetet,

adjál másnak, hogyha lehet.

Nem kell érte messze menned,

csak egy lépésre van tôled.

Mind mi él, szívért eped,

ember, állat, fák és füvek.

Gazdag, szegény, mind egyre megy,

mind szeretet után piheg.

Szeress kutyát, kis verebet,

Embert, kit a sors kivetett.

Szeress szurtos kisgyereket,

kit a bûnös utca nevelt.

Szeress zúgó patak vizet,

folyásának készíts helyet.

Tedd el útból a köveket,

óvd a megsebzett szíveket.

Szeresd, kit a sors ostoroz,

kiben fajtád vére csorog,

kit cudarul földre vertek,

s nagyhatalmak félre tettek.

Homlokodra kereszt vizet,

pap tenyere ezért hintett!

Keresd a szenvedô szívet,

s bennük saját magadat felleled!

Mérleg serpenyôjén...

Segíts Uram! mert embernek

lenni oly nehéz,

folyvást küzdésben élünk

s hidd el, az öröm, oly kevés.

Hányattatásban élünk,

habzó hullámok vizén,

vágyaink magasba törnek,

majd újra elmerülnek

az élet tengerén.

Majd özönével hullnak

reánk, bô kívánságaink,

s ha miénk lett a vágy, már

miénk lettek dôre csalódásaink.

S mégis tovább futunk,

s szeljük a hullámot

új partok felé,

ködlô délibábok s gomolygó,

bolygó fellegek fölé.

Uram segíts hát, mert

embernek lenni oly nehéz,

világra jöttünket ismerni,

s a holnap zárt kapujában

éket verni, megint csak oly nehéz.

De legnehezebb mégis

emberek közt élni,

nyájas szavak mögött

szíveket szemlélni,

torzított tükrökben

magunkat megnézni,

mérleg serpenyôjén

sorsunkat lemérni,

hidd el Uram ez mind, mind

nagyon, de nagyon nehéz.

Apró szív-titok

Mi történt ma velem,

hogy ily boldog vagyok,

csillagok állásán,

semmi sem változott.

Dal van a szívemben,

s a lelkemben béke,

mint mikor nap süt le

a virágos rétre.

Vajon szeszély csupán,

szív bodros játéka?

Apró kicsi hullám,

mely egymást felváltja?

Tán valami fény,

mint velencei lámpa?

Csillagragyogásban

az árnyat nem látja?

Egyszer csak fény derült

e titkos játékra,

mint váratlan ajándék,

úgy jött birtokomba.

Nem, nem lehet ez más

e boldog szívtitok,

mindössze csak annyi,

hogy szeretni tudok,

hogy Istent átkarolva

felejteni tudok.

________________

Vigyázzunk nagyon

az emlékeinkre,

belôlük él, vagy

hal az ember lelke.

Ami szén volt, jó volt,

rámázzuk keretbe,

s ami szomorú volt,

takarjuk lepelbe.

Sebaj

Ne bándd,

ha mostoha sorsod

jóra sose fordul,

nézd a sziklás

hegyláncokat,

helyük, sose mozdul.

viharok megrázzák,

villámok pásztázzák,

sebaj,

a nap megcsókolja

gyopárral tarkázza,

csuhaj.

Ne bándd,

ha mostoha sorsod

jóra sose fordul,

így akarja Isten

a sziklás hegyekkel,

s int, hogy te se mozdulj.

Rágalmak nyaldosnak,

tûznyelvek mardosnak,

sebaj,

ez Isten hatalma,

szíved Ô akarja,

csuhaj.

Elmúlt a nyár

Ködben úszik

már a határ.

Életembôl

elszállt a nyár.

Szél fújja az

ôszi lombot,

nyár hevének

búcsút mondott.

Messzirôl már

ballag a tél,

havat szitál,

zizeg a szél,

s szívek lángjának

melegén,

a hulló csönd

békét mesél.

Levél Ilonkához

Ilonkám, jó lenne

Hozzád elröpülni,

s szívünket egymásnak

újra kiönteni.

Milyen jó is lenne

kávét gôzölgetni,

kandalló tüzénél

múltakon pihenni.

Idôk tengerében

halványuló képek,

mélyen a rejtett szív

zugában henyélnek,

jó lenne vigaszul,

mostani idôknek!

S míg lapjait forgatjuk

álmok emlékének,

idôk múlt hárfái

halkabban zenélnek,

hullása is hallik

zizegô levélnek.

Szeptember végén

a fák is mesélnek,

izzó csókjáról

napsugár kévéknek.

Így ízlelem mézét

piros cseresznyének,

zamatát ifjúság

bohókás szívének.

S míg szállnak felettünk

múltak és emlékek,

hallom suhanását

száguldó idôknek,

s gördülô kerekét

nyár szekerének,

végtelenbe tûnô

véges földiségnek.

Jó lenne még egyszer

átölelni téged,

emlékvirágokból

csokrot kötni, szépet,

asztalára tenni

új idôk népének,

gépek világában,

a búsan élôknek!

Vissza kell menni...

Vissza kell menni

a régi, régi házba,

fundamentumiknak

ôs talapzatára.

Vissza kell menni

a régi portához,

szent családi fészek

tiszta oltárához!

Vissza kell menni

a kitaposott úton,

a verejték taposta

szûkre szabott úton.

Vissza kell menni

a Teremtés Urához,

lángbetûkkel vésett

parancsolatához.

Vissza kell menni

a sivatag porába

a szegény Jézusnak

lába nyomába.

Vissza kell menni

a régi karámba,

az egyedüli Pásztor

ölelô karjába.

Vissza kell menni

a Golgota csúcsához,

megszaggatott ruhánk,

megfoltozásához!

Csillogó kardvágás

Tanuljunk mindennap

új életet élni,

mi tegnap összedûlt,

ma, újra felépítni!

Nap is minden reggel

szétárasztja fényét,

elfelejti dúló

viharok szeszélyét.

Tanuljunk mindennap

új szívvel ébredni,

vesztett csaták után,

új harcot kezdeni.

Új kardot rántani,

új lantot pengetni,

régi bút feledve,

új szívvel szeretni.

Tanuljunk mindennap

új életet élni,

tanuljuk a rosszat

jóval kicserélni.

Földi világunkban

nem lehet megállás,

legyünk a bozótban

csillogó kardvágás,

tépett fa gyökerén,

új tavaszi hajtás.

De jaj! sose legyünk,

vétkes megalkuvás!


Tartalomjegyzék
Szappanos Márta Mária: Ösvény -- Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó

Regina Patrona Hungariae

Templomépítô magyarokhoz!

Ne mondd!

Nincs más utunk!

Valaki kopogott

Ösvény

Fatimai gondolatok

Immaculata Conception

Fatima csodája

Csodák világa a stadiumban

Isten világa

Karácsony éjjelén

Isten is így szeret

Vigyünk Jézuskának báránykát

Koszorú kalács

Zúgnak a harangok

Olvasd a szentek életét

,,Nem hiszek csodát!''

Higyjetek, mint a gyerekek

Földi létünk

Agyagcsinálta korsó

Hazámban vagyok

Tavasz

Tavasz van

Szúnyog hegedû

Üveg furulya

Hétvégi szív-tánc

Rongy baba

Ôsz van otthon is

Messzire hullott levelek

Szüret

Hová lett

Mi a szeretet

Úgy tûnik néha

,,Anyám én nem ilyen lovat…''

Álmatlan éjszakák

Vigyázz

Cseléd vagyok!

Megállj

Döntesz, vagy épitesz?

Az ûrhajós

Rend

Születésnapon

Gyermek cipôben járunk!

Vigadni vágyunk

Én, Te, Ô

Édesanya

Bölcsô himnusza

,,Széthullott kévék''

Apró messiás

Kis Kató, Télapó

Lacika

Sas szárnyakon

Jó Munkát!

Kalász

Emberek, fák, madarak

Ki tudja?

Ne csüggedj!

Szíved

Nem gazdag

Megmondom ki vagy

,,Talita kum!'' -- ,,Kelj fel és járj!''

Vissza Istenhez!


Ö S V É N Y

Sz. Márta Mária

Illusztrációkat Kása Ágnes készítette.

Fedôlap Tanos Géza mûve.


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program két verseskötet elektronikus változata. A könyvek 1962-ben (Ösvény) és 1977-ben (Olthatatlan lángok) jelentek meg az Egyesült Államokbeli Clevelandben a szerzô kiadásában. Az elektronikus változat Szappanos István engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog Szappanos István tulajdonában van.


Elôszó -- Ösvény
Elôszó	Ösvény
E könyvnek teljes tiszta jövedelmét a Fatimában készülô Szent István kápolna javára óhajtja fordítani a szerzô.
Fatimai kegyhely, a széles nagy világon szétszórt magyarok lelki találkozója és búcsújáró helye lesz.
E szent kegyhely építéséhez, Isten dicsôségére, vigyünk mindannyian egy téglát.
Építsünk régi, szent-Istváni hagyományokból Új Magyarországot!

Minden embernek vannak pillanatai mikor lüktetô gondolatainak szeretne formát adni. A gondolat megvan! De a forma ?

Valamikor gyermekkoromban láttam egyszer, hogy készül a cserép korsó. Egy marékagyag a forgó korongon, s pillanatok alatt kecses vonalak születnek a kéz finom érintésébôl. A képzelet színes vágyaiból...

Új gondolatok születnek, színek és formák gyúlnak a képzelet izzó kohójában, a gondolat és a szellem titokzatosan elrejtett tárházában. Most már csak egy kívánság él bennünk, formát adni a képzelet... cserép korsóinak, vagy kristály vázáinak.

Vágy tüzek minden emberben égnek. Isten, a szeretet kristály vágyából alkotott embert, katáng virágot, orchideát. Én parányi ember porszem én is vágyból a hûség vágyából írtam verseket. Formák, színek lángoltak bennem, hogy az Ég magasságának szeretetérôl, hozzánk leküldött csodáiról, szegény meggyötört Hazánk fájdalmából a vajúdó világ erkölcsi szomjúságából edényt formáljak, cserép korsót, vagy kristály vázát, katáng virágot, vagy orchideát? nem tudom. Csak azt tudom, hogy a szív, minden virágát szeretném csokorba kötni... hogy ne fájjon úgy a tövis-koszorú.


Regina Patrona Hungariae -- Ösvény
Regina Patrona Hungariae	Ösvény
Ki templomot épít, Földi hazát szépit, Fényes mennyországban, Lakóhelyet készít. Egy-egy kicsi könyv, Annyi mint egy tégla, Szenvedô Hazánkért Feltámadásunkra : Vedd el, fogadd el Ó áldott Szûz Anya Szent István népének Kegyes szószólója: Regina Patróna Hungariae.


Templomépítô magyarokhoz! -- Ösvény
Templomépítô magyarokhoz!	Ösvény

Olympuszok csúcsán

Én nem járok.

Özönével, erdôben

Is nyílnak vadvirágok.

Apró nefelejcsbôl,

Máriás versekbôl

Bokrétát csinálok

S véle körbe, koszorúba járom

Ezt a széles, nagy világot.

Mindenütt, hol szétszórt

Magyarokat látok,

Asztalukra teszek egy szál

Mezei virágot.

Kicsi nefelejcsbôl,

Máriás versekbôl

Téglarakók leszünk mi is

Istenszeretetbôl.

Százezer magyarok,

Csak egyetlenegy dénárt,

De mindnyájan adjátok,

Mily nagy erô lesz majd

Százezer dollártok,

Hegy válik belôlük

Mint Magas-Kárpátok.

S véle fogjuk újraépíteni majd,

A régi Szent Istváni,

Új Magyarországot!

Építeni fogjuk

Piciny áldozatból

Buzgó imádságból,

Kálváriás magyaroknak

Golgotás utjából

Hitbôl, szeretetbôl

Összeforrt szívekbôl

Könnyeket hullató

Bûnbánat vizekbôl.

Áldja meg az Isten

Kardos Illés atyát,

Ki magyar szívbôl épít:

Krisztus Kálváriát.

Melléje sorolom

Gyôrfy Albert atyát,

S minden igaz Magyar

Buzgó áldozatát,

Lelkes, hivô Fatimások

Széles nagy családját.

Százezer Magyarok!

Most, ha összeforrtok,

Csak egy cipóra valót,

De mindnyájan adjatok!

Ne felejtsétek

Hogy Jézus Krisztus,

Egy apróka cipónál

Nekünk többet adott.

Adjatok! Adjatok!

Hazát vesztett Magyarok,

S higgyétek el,

Felépítjük Fatimában

A szép, magyar

Szent István templomot!


Ne mondd! -- Ösvény
Ne mondd!	Ösvény

Ne mondd hogy nincs,

Hisz nékem sincs,

Garmada számra

A földi kincs.

Mondd hogy van,

S add hamar,

Meglásd, tiéd

A végsô diadal,


Nincs más utunk! -- Ösvény
Nincs más utunk!	Ösvény

Évszázadoknak késô unokái,

Hitünket eljöttünk Hozzád megvallani.

Eljöttünk, hogy babért

S virágot szórjunk lábaid elé,

Hogy törhetetlen hûséggel adózzunk emlékedért.

Nincs más utunk

Melyen járni tudunk,

Csak szent hagyományaid

Ha élni akarunk!

Int a múlt, hogy tévelygô próbálgatásunk

A föld porába súlyt.

Egyetlen utunk!

Ha szent hûségben,

A tékozló fiú köntösében

Lábaid elé borulunk.

Közülünk sokan elhagytak

Tégedet Már réges-régen.

Királyi szent koronád fényét,

Porral hintette ádáz ellenséged.

S Te mégis élsz közöttünk:

Te dicsô, Te szent,

Te halott nagy király!

S védô palástoddal

Reá borulsz a rögre,

Mely vérben ázott

Egy ezredév nyomán.

S Te mégis élsz közöttünk:

S elôbb vagy az élôk világa felett,

Mert ott fent az égi magasságban

A teremtô megszabta küldetésedet.

Ó tekints reánk, Te dicsô, Te szent,

Te halott nagy király

S könyörögj érettünk,

Mert széthull nemzetünk,

Mint elsodort levél

A vihar után.

S könyörögj Te is érettünk

Istennek Szent Anyja

Boldog Asszony Anyánk,

S tartsd kezeid között

Ez ékes szent koronát,

Nemzeti létünk ez élô szimbólumát

Melyet Néked felajánlott

Apostoli, felkent, elsô nagy királyunk:

ISTVÁN KIRÁLY!


Valaki kopogott -- Ösvény
Valaki kopogott	Ösvény

Szegény lettem,

Az élet elhagyott.

Asztalomon leltem

Egy tépett papírlapot.

Egy kopottka ceruzát

Picurkát, nem nagyot

Vélem, hogy szívem ajtaján

Valaki kopogott.

Enyém a csönd,

Szegény már nem vagyok,

Most tudom igazán

Mégis gazdag vagyok!


Ösvény
Ösvény	Ösvény

A hold, a föld, a bolygók

Pályája megszabott.

Tarajos hullámok játéka, apály s dagály

A tengerek törvénykönyvében megírattatott.

Ha ôszre hajlik a nyár,

Sárgulnak, sírnak az életrózsák

Tavasszal illatkelyhüket kibontják,

S így, térdet hajt elôttük a természet jóság.

A tél, dörmögô barlang lakója

Almos, bozontos fejét cammogva kidugja,

Szippant, megcsapja orrát a málnák fuvalma

S a zümmögô méhek tavaszcsókolta mézét,

Sóvár falásra csorgatja.

Ha átölel s megejt az erdô rengeteg,

Lépteid nyomát is óvd,

Mert alattuk életmag lehet.

Vigyázz, meg ne öld az életkelyheket.

Piciny parány a hangyák világa,

Ám halált oszt a testôr alabárdja,

Ha felségsértôre ront,

S veszélyben a királynô palástja.

Lapozd! a természetrótta ôsi könyveket,

Mely hegycsúcstól a hangyák világáig vezet,

Sehol sem találsz árulást, pártütô rémeket,

Törvény megszabta életük rend, jóság Istenszeretet.

S az ember a nagy, a bölcs,

A teremtés bajnoka,

Korlátok nélkül él

S bolyong, e széles földkorongba,

Korallok mélyére száll,

Kagylók ölében gyöngyöt halász,

Meglopja csöndjében a világûr titkait

S dölyfös kedvében Istent kotorász.

Agyát dicséri s gôgjében felfuvalkodott,

Felejté, hogy anyát, mellyel nagy dolgot alkotott

Teremtôjétôl rôffel mért pántlikán,

Rövidke idôre, csak zálogba kapott.

Agyát dicséri, hogy erônek használ atomot

S feledé, hogy nem ô készité, csak felfedé,

A csodák világában gyártott

Apró atom magot.

Valóban, csodákat mivel a tudomány,

Fényévek s bolygók hadával cimborál,

Világûr, tengerfenék, nincs többé akadály,

Szirtek felett röpül, mint szárnyat feszített

Pompás sas madár.

Ám ha kettévág egy érett búzaszemet,

Mikroszkópjával felleli az anyagrészecskéket,

Övé lesz, ha elemeiben rátalál

De életet! mely virágba szökken s magot ád,

Ily búzaszemet... ember nem csinál.

De eljô a vég, s ha ajtódon kopog a nagy kaszás,

Az óra üt, s közelg a végsô elszámolás,

Meglásd, nem érdekel már többé körülted

E pompát kínáló fényes, nagy világ.

Réveteg szemeid nem kutatnak többé tudást

S földi kincseket,

Apróka ösvényt keresel a sûrû bozótban Apróka ösvényt, mely az ég felé vezet.

Mindegy, ha tudós voltál,

Reszketô kezeddel mappát hiába fogsz,

Az út elôtted egyre ismeretlen,

Csak a hit világit, s ha hited él,

Tévedni el nem fogsz.

Ne félj a haláltól, ha igaz ember voltál,

Az igazság ösvényét ott túl is megleled,

Lobogó fáklyafényekkel feléd intenek majd,

S megfogjak reszketô két kezed.

Élj úgy, hogy ez utolsó pillanat könnyebb legyen

Élj úgy, hogy egész életed

Ez utolsó szent pillanat jegyében teljen,

Mert hidd el, mulandó minden mi e földön terem,

Örök egyedül az isten, szívbôl sugárzó

Égi kegyelem!


Fatimai gondolatok -- Ösvény
Fatimai gondolatok	Ösvény
Ha nem tudnál hinni S nem értenéd meg Isten szavát, Könnyes szemekkel tekints az égre S keresd az Istenanyát! Isten trónusa magas, Agyaddal elérni nem tudod, Istent felmérni, titkait elérni, Véges, emberi elméddel, úgysem bírod! Csak egyetlen egy út van számodra ideát, Idd ki fenékig, az alázat poharát S mint fénylô napsugár, Kévékben omlik a kegyelem tüze rád! Mert Isten a szelíd s tiszta szívûeknek Magát megmutatja, De a dölyfös, álnok világ elôtt Arcát eltakarja. Azért született Jézus rongyos istállóba, Hogy legyen szív, mely magát megalázza, ,,Mert az én utaim, nem a ti utatok'' Én a földre szállt szeretet égô lángja vagyok. Isten, sohasem kereste A ,,nagyok'' tárgyaló asztalát Az Úr szôlôskertjében szegény halászok, S pásztorok voltak a diplomaták. S követnek ó hányszor, de hányszor, Leküldte a földre Égi-édesanyját, Hogy szivárványhídon eljusson hozzá E bûnös, nagy világ. S most, remegve félik embermilliók A megjósolt jövendô titkát, Az égbôl földre szállt Fatimai Szûz Figyelmeztetô jóslatát. Mert így üzent az Úr: A döntés rajtunk áll, Vajh, kitûzitek Isten zászlaját Vagy porrá, s hamuvá lesz a világ? Mert jaj nekünk, ha gyászos vétkeinkre Bûnbánó gyógyfüvet nem lelünk, Ha az igazság villáma sújt le ránk, A kárhozat tüzében elveszünk. Megment az Isten, két kezén, kitárja feléd, Ne mondd, hogy nem látod Ôt, Ezer virágban s szívedben láthatod jelét, Csak vétkeid súlya takarja titkos jelenlétét. S hidd el, mert isteni kívánság, Hogy a Szûz-anyát tiszteld és szeresd, Hogy égig-érô láncot képeznek E titkokat ôrzô, drága, rózsafüzérszemek. Mert a megtébolyodott világ felett Csak egyetlen kiút vezet, A bûnbánatban megtisztult szívek, S az ég felé emelt, százezer kezek. Imádkozz naponta rózsafûzért! Így a bûnös világ megtér, S ki ma, korbácsot emel feléd, holnap Tán, zokogva könyörög szívet, szívért. Mert végül is mondá a Szent Szûz ,,Szeplôtelen szívem diadalmaskodni fog'' S a vaklármát üvöltô hamis fények helyett, Betlehem szelíd csillagja ragyog!


Immaculata Conception -- Ösvény
Immaculata Conception	Ösvény
Mint rózsaszirom, hullt az égen át, Egy sziklabarlang mélyén, leszállt, Égi lebbenését nem láthatta senki, Valaki Ôt, az ég honából küldi, Így kezdôdött e történet, bús téli délután, Rozsét szedegetett egy vézna kisleány. Vállait szegényes kis kendô takarta, csak a sors Volt nálánál mostohább, mely tova sodorta. Sírt a szél, mostoha sorsával együtt sírdogált, Mígnem jártában-keltében egy sziklabarlangot talált. Telt az idô, múlt, a fák lombos ága hosszura nyúlt, De nicsak ott! a barlang mélyén Valaki megmozdult! Óh, ha valaki látott már földi csodát ? Bernadett színét váltotta, mint fehér hóvirág, Remegô térdekkel a föld porába hullott, Arca mennyei fényben fürdött, ragyogott. ,,Jer közelebb Bernadett, ne félj!'' Intett a fényözönben úszó égi Lény, ,,Ki vagy Te ?'' kérdé Bernadett remegô hangon, Felelt az égi Fény: ,,IMMACULATA CONCEPTION''

Aztán Bernadett s az égi Tünemény,

Beszélgetésben, mélyen elmerült.

S amint szívet cseréltek egymás között,

E két szív, eget és földet összekötött.

Sok csodát ígért a lourdesi Szûz,

Hogy csodákon keresztül, az ember üdvözül,

Templomot kívánt a jelenés helyén

S forrást fakasztott, hol a szív felderül ?

Így szállt le a földre az égi üzenet,

S ez üzenettôl, a világ megremeg,

S egy évszázadon át, a lourdesi Szûz,

Testet, lelket gyógyítni, meg nem szûnt.

De egyet ne feledjünk, a legnagyobb talányt,

Isten, vajon miért küldi e földre szállt csodát?

Nem, nem azért, hogy a világot bajától megóvja

Hisz Bernadett baját, földi nyomorát is biz mind meghagyta.

Sokkal többet ad Isten a csodákkal

Titkaiból látni enged egy-egy pillantással.

Mert a csodák Isten kezébôl hullott fáklyafények,

Tüzek, melytôl halott emberszívek új életet élnek.

Vakoknak szemeit megnyitja,

Hogy a mennyei gyönyört, megláthassa.

A bénát, járni megtanítja,

Hogy mindig az Isten útait járja!

S kinek hallása nem adatott,

Meghallja most a mennyei szózatot.

Ki mind mostanáig néma volt,

Istent dicsôítni, megtanult.

Százak, ezrek, és embermilliók

Szemérôl, szívérôl a hályog lehullt.

Oh, könyörögj értünk Drága Szûz Anyánk

Hogy szent Fiadnak irgalma hulljon ránk!


Fatima csodája -- Ösvény
Fatima csodája	Ösvény

Uram, hitet gyújtott bennem az égi üzenet,

Fatima csodája, feltárta szívemet.

Uram mondd, hogy tetszésed elnyerjem mit tegyek?

Mit tegyek, hogy vérré váljék bennem az égi üzenet.

Ha szívednek gyarló föld porát

Égi kegyelem sugározta át,

Áldozz az élet gazdag asztalán,

Hogy csordultig teljen az áldozat pohár.

Látod ? Krisztus Urunk is mennyire szeretett

Csordultig megtelt a pohár, mikor szenvedett.

Tövisbôl hordott királyi koronát,

S így járta értünk, a véres kálváriát.

S mi, golgotád nyomában járó szegény magyarok,

Látod Uram, a mi vérünk is, hányszor ontatott.

Elével Bíboros Atyánkkal rabszolga sorsra jutott,

S a hazugság ostorával megkorbácsoltatott.

Mégis, látod Uram, vétkezünk szüntelen,

Járjuk az utakat, hol bûn, hiuság terem,

Messzire jár tôlünk az égô áldozat,

Halál honában építünk múló légvárakat.

De vajon, lesz-e majd

Ki e vesztébe rohanó világnak álljt kiált?

Lesz-e, ki megállítja majd,

Az égbe kiáltó bûnt s a közöny lavinát?

Mert ó jaj, el ne felejtsük

A Fatimai szent Szûz szavait,

,,Nem tudom már soká visszatartani

Szerelmes fiamnak sújtó karjait.''

Áldozz! s takard be hanttal bûneid nyomát

Áldozz! hogy jobbá, igaz'bá legyen a világ.

Áldozz! s emeld magasra az élet poharát,

Segítsd építeni Fatima szent földjén

A bûnbánatért esdeklô Szent István kápolnát!


Csodák világa a stadiumban -- Ösvény
Csodák világa a stadiumban	Ösvény

A stadiumnak százezer betöltô karzatán

Ritka pompafényt kapott a nyári napsugár.

Mert a bajvívóknak, gyôztest kiáltó seregét

Égi harsonák zsongó zenéje ûzte szerteszét.

Nem gyülekeznek most

Pompában öltözött torreádorok,

Csak égi zsolozsmát éneklô

Kolumbusz lovagok

S százezer torokból

Szûzanyát esdeklô, földi vándorok.

A cirkusz nagy porond, égô szívkorong,

S népek, csodakért könyörgô imája összeforrt.

Száz év, s dehogy halványult

A lourdi csoda,

Él ragyog, s pompában tündöklik

E virággal teljes csodafa.

Él, s pompával teljes virágát szerte szórja,

S rózsafüzér láncát

Hívô szíveknek kezében

Égi koszorúba fonja!


Isten világa -- Ösvény
Isten világa	Ösvény

Vigyázz! üdvösségedet el ne rabolja tôled a tudomány,

Sokan elégtek már e bûvös lombik forralta boszorkánykonyhán.

A gôg, felmorzsolja érzô ember szívedet

S szív nélkül... benned Isten világa elveszett.


Karácsony éjjelén -- Ösvény
Karácsony éjjelén	Ösvény

Meg-nyílt az  Ég!

Pehelyspórákban hullt a szeretet fény,

Millió lámpa gyúlt

A sötétség titkos éjjelén.

Testet öltött s emberré lett

Az üdvöt sugárzó isteni lény,

S fehér gyolcsokban piheg, mint halvány

Rózsaszirom: a Szûz kebelén.

S gyúlt millió lámpatûz a sötétség éjjelén

S a föld minden zugába betört a 1ámpa-fény.

Úgy lángol azóta s patakzik szerteszét,

Hogy kétezer év sem olthatta el forró szív-tüzét.

E forró lávafénybôl

Harangot öntött a szeretet,

E harang zúgástól megittasult a föld,

A szikla megrepedt,

S meg-megkondul ember szívednek

Elrejtett zugában, halkan, csendesen,

S így szálldogál Karácsony éjjelen

A béke, s megszentelt szeretet.


Isten is így szeret -- Ösvény
Isten is így szeret	Ösvény

Mond! már öleltél magadhoz valaha kisdedet?

Ó, akkor tudod, ,mit jelent

E mindent betöltô szó,

Hogy: szeretet.

Isten is így szeret!

Ily mindent betöltô szívvel teremtett,

Ám ne feledd, ó jaj neked,

Ha e mindent betöltô szeretô szívet megveted.


Vigyünk Jézuskának báránykát -- Ösvény
Vigyünk Jézuskának báránykát	Ösvény

Néha verejték gyöngyözik homlokomon,

Ha szomorú szívvel azon gondolkodom,

Hogy folyton megújuló Isten csodákon

Lanyha unalommal, az ember tovább vonul.

Lehet isteni szívnek nagyobb fájdalom?

Mint szédült fajankók, ha futnak az aszfalton

S fitymálnak mindent, mit Isten alkotott,

S áldó két kezével asztalukra rakott!

Balgák, ôrültek s vakok módján járnak,

Kik ebbôl a világból egyebet nem látnak,

Mint mit a filléres boltok s nagyáruházak,

Üvöltô dervisek módján harsonáznak.

Habzsolnak mindent, mit falni lehet,

Felvásárolnak ócska divatcikkeket

Mindent, mi érzô szíveknek üres,

De érzékeiknek gyönyört szerez.

Így rombolt össze mindent, mi szívnek való,

A lelketlen, modern civilizáció,

Mindent, mit Isten, a léleknek rendelt,

Könyörtelenül a földre tepert.

A tudást, mely Isten kezébôl az élet számára kellett

Az ember ó ember! napjaink egén,

A halál szekerére ültet.

Kellett nekünk atom, hidrogén és sputnik:

Melytôl percek alatt a világ szertefoszlik.

Volnánk csak juhokat ôrzô pásztorok,

Vezetnének minket fentrôl a csillagok,

Betlehem jászolhoz így könnyen eljutnánk,

S vinnénk Jézuskának hófehér báránykát.


Koszorú kalács -- Ösvény
Koszorú kalács	Ösvény

Kovászt készítettem én is mint nagyanyám,

S anyám tanította kelesztett tésztából

Koszorút fontam.

S úgy ölelt át a koszorúba font puha

Foszlós kalács a szeretet

Gyolcs asztalán,

Ahogy a kis Jézus ölelô karjával átfogta

Szûz Anyát

Máriát.

Kelt a kovász, valamikor rég

S míg anyám a sok fehérnéppel bajoskodott,

Szorgos kezével, száz munkát folytatott.

Szívét kitárva dolgozott,

Így gondolok Rá most,

Hogy én is dolgozok.

Ó, mit nem adnék,

Ha itt volna most is velem,

S mazsolát szórna a kalács közé,

Megkenné tojással a szép

Kelesztett tésztát,

S örülne Ô is velem.

Mindig Rá gondolok, ha Jézust várom.

Forró szívébôl egy darabkát

Kezeim közt, ha elmorzsálom,

Zokogva reá borulok.

Ízekre bontom, szétszedem, szétosztom

S darabjából az enyéméinek

Kik hozzám, szívemhez oly közel élnek,

Szétosztom, szétkínálom.

Vigyétek!

Ez ízekre bontott,

Százfelé osztott,

Édes anyamorzsát.

Jézus bölcsôje ringat

Ennyi szeretet fakasztott

Édes morzsát.

Mindig anyámra gondolok, ha Jézust várom.

Harangfoszlányok, ha szívemre dôlnek

Ôt látom.

Ijedt szívemmel, tétován,

E bozontos utat, ha járom,

Sûrû bozótban elveszett

Kis Jézus lábnyomait, ha nem találom,

Anyám tudja, hol, merre kell járnom,

Véle együtt az utat megtalálom.

Magam rajta kapom,

Ha kovászos kézzel a tálat fogom,

Zúg, az orgona harangja bennem.

Így készítem a koszorú kalácsot

S unokámnak adok egy darabkát belôle,

Hogy megszeresse,

Szívébe vésse,

Pici nyújtófával forog apró keze,

Lisztes a tenyere,

Így adott nékem is anyám

A kalácstésztábó1. .

Így tanultam tôle Jézust várni,

Szorgalmas kezekkel koszorút formálni,

Míg a harangok zúgtak.

Így kell,

Szíved puha kalácsát szétosztani,

Jézus kicsi kezébe adni,

Szalmapárnáját megsimogatni.

Így készült otthon a kalács.

Sok házi nép között szétosztotta anyám

A sok örömet.

Most is látom karácsony este,

Ahogy áldott kezét megcsókolta

A sok fehérnép.

De mióta hazám elveszett,

Hazámmal együtt anyám is elveszett,

Apám is elveszett.

Apámmal együtt kihalt egy régi világ.

Anyámmal együtt meghalt

Az élet virág.

De a koszorúba font, édes foszlós kalács

Mint szívekbôl összefont

Szeretetlánc,

Amíg én élek

Áld, és megbocsát.


Zúgnak a harangok -- Ösvény
Zúgnak a harangok	Ösvény

Hozsannát zengett a pálmák illata,

Napfényben fürdött a kertek olajága.

Jeruzsálem kapuit a pórnép elállta

S utakat, kapukat illatos barkákkal

Tarka virágokkal teleszórta.

Hír futott szerteszét gyorsan a városba,

Hogy szamárháton közeleg a ,,názáreti ács fia''.

Szájról szájra a hír gyorsan szertefutott,

S aki csak élt s járni tudott

Jeruzsálem pálmával díszített kapuihoz futott.

Az út szélén álltak a tisztátlanok

Mankóval kezükben a bénák és vakok

Voltak ott sokan boldogtalanok,

Volt, ki az élet mézébôl semmit sem kapott,

Mindenki vitte a bánat batyuját,

Hogy a ,,názáreti'' vállára átrakják.

Mert a ,,názáretirôl'' az a hír futotta

Hogy bénákat, nyomorultakat,

Poklosokat, vakokat,

Gyógyítani megtudja!

Messzirôl már lehet is látni

Felhôkben úszva az út porát

Amint a nagy sokaságból elôtûnik: ,,az ács fia''

Fürtökben omlik vállara dús haja,

S a nép egy hangból kiáltja: Hozsánna, Hozsánna

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _

Sötét éj borul az agykoponyák hegyén,

Krisztus oldalából patakban foly a vér.

A nép fél, mindenki fél, üres a porta,

Csak a kereszt lábainál,

Zokog egy fájdalmas Anya!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _

Hasadó hajnal, dereng virradóra,

Lassan halad a falon a napóra.

A sziklasírnál virraszt négy római katona,

S valahol, álmatlanul, fekszik egy fájdalmas Anya.

Valahol egy kakas hajnalt kukorékol,

A sziklasírnál lassan, egy szikla megmozdul.

A négy római katona a földre leborul,

Szemük a fénytôl, oh jaj, majd megvakul.

A föld morajlott, a sir megnyílott!

,,Jézus harmadnapon halottaiból feltámadott''

Fényözönbe úszott, ruhája hófehér,

S felszállott, égifényben úszva, lassan az ég felé.

A hozsánnázók szíve megmozdult,

Mert kit pálmaággal vártak: Isten fia volt.

A betegek, vakok szeme kigyúlt,

Ki rajtuk kezét húzta: Isten fia volt.

Az apostolok szíve megbizonyosult,

Hogy kakasszóra kit Péter tagadott: Isten fia volt.

Veronika is kendôjére borult,

Kinek verejtékét letörölte: Isten fia volt.

A lakodalmas népség összebujt,

Kupáikat ki borral töltötte: Isten fia volt.

Lázár anyja is, sírva zokogott,

Ki fiát feltámasztá: Isten fia volt.

Magdolna is hosszú hajába bokrétát csatolt,

Kinek lábnyomát könnyekkel locsolta: Isten fia volt.!

Csak Annások, Kaifások szíve nem mozdult,

Mert a farizeusoknak szíve soh'sem volt.

Azóta kétezer esztendô elmúlott

Kétezer év óta zugnak a harangok!

S zugnak, zúgni fognak míg e föld mozog

Mert Jézus, Isten fia... Dicsôségesen feltámadott!


Olvasd a szentek életét -- Ösvény
Olvasd a szentek életét	Ösvény

Sohasem éred el a túlsó partokat,

Ha nem olvasod a szentek életét, a nagyokat.

Mert süket az éj, sötét az ég,

S oly kevés, Ki fáklyát gyújtogat,

Olvass hát! mert e rettenetesen kihalt

Sivár világban, lelked virága elsorvad.


,,Nem hiszek csodát!'' -- Ösvény
,,Nem hiszek csodát!''	Ösvény

Ki hisz, kételyt nem ismer,

Megérti Isten mindenhatóságát,

De nem hisz igazán

Ki nem hisz égi csodát,

Mert hite gyönge, S vaksötét utakon

Mankóval botorkál!


Higyjetek, mint a gyerekek -- Ösvény
Higyjetek, mint a gyerekek	Ösvény

,,Ha nem lesztek olybá, mint kisdedek,

Az ég kapuján át, biz be ne jöjjetek''

E parabolát, ugye megértitek ?

Meg. Ha a csodák világát hiszitek.

Higgyetek úgy, mint a gyermekek!

Mert a gyermekek tiszták, hamvasak,

Mint a kisdedek.


Földi létünk -- Ösvény
Földi létünk	Ösvény

Anyagban élünk, földi létünk

Gyökérhez hasonló

Mint hatalmas tölgy,

Mely életet ont,

Ha megkérded a föld felé

Törtetô gyökér szálat

A napsugár fényérôl,

Vajon mit mond?

,,Sötétben élek, sorsom robot

A napsugár fényérôl mit sem tudok

Életem rothadásból fakadt,

Magból mely a föld mélyén csirát fogott.''

,,Halálból, szemfedôbôl lett az élet

Erô, mely mag koporsóm fedelét feltöré,

Így lett, hogy tölgykoronámat kitárom

S a virágbokrétám ég felé kínálom,

S lerakom az élet osztó Alkotó elé.''


Agyagcsinálta korsó -- Ösvény
Agyagcsinálta korsó	Ösvény

Anyagban születtünk, porból lettünk,

S újra csak porrá, és hamuvá leszünk

Vajon, ki tartja számon, hogy vagyok és voltam,

Csak ennyibôl állna földi életünk ?

Porból és hamuból vagyok!

De Teremtôm! Te lelket leheltél belém

Érzem, mert a boldogság kiolthatatlan vágya

Bennem él.

Agyagcsinálta korsó vagyok Isten kezében,

Irgalma végig kísér az életen,

Kezében tart, világok felett átemel

De összezúz, ha törvényét megszegem.


Hazámban vagyok -- Ösvény
Hazámban vagyok	Ösvény

Mintha tündérmesék álomvilágában járnék.

Úgy tûnik s szál1 felém a régmúlt emlék.

Dallamok édes ritmusa szálldogál

Mint nyári alkonyatkor fészkére visszatért madár.

Szívemet hófehér hajógalambra ültetem,

S a kéklô óceánt, vágyim hevével átszelem.

Hazámban vagyok! kertünknek bûvös rejtekén,

Átrepült lelkem a szivárvány szôtte földtekén.

Kertünkben vagyok!

A kakukk üdvözlô hangja fogadott,

Kakukk, mintha csak mondaná: ,,Isten hozott''.

Látod? kertünk azóta mitsem változott.

Látod a platánt, az orgona bokrokat ?

A szépen gondozott utak s pázsitokat,

Amott a lugas mögötti hárs sorok,

Szorgosan ápolt, dolgos kezektôl gondozott.

A galagonya bokor vállamra borult,

Ô is, mintha ô is mondaná ,,Isten hozott''.

Ó, a májusfák illata bódító,

Harmat remeg a levélen, gyógyító.

Rigó füttyent a fákon, sárgarigó,

Hencegve rikkant, ,,kell e dió?''

Nini, a középsô ágy is kivirult

Kannák, muskátlik szíve égô lángra gyúlt.

Futásnak eredtem a kertek útain,

Sütött a nap, játszott a házunk falain,

A lépcsôfokokat nyargalva futottam,

S így, szívem kastélyába végre eljutottam.

Napfény táncolt a vadszôllô levélen

Mint hajdan szívem a nyár forró hevében,

Régi ház, régi szerelem,

Tanyát ütöttek újra árva szívemen.

Röpködve jártam régi otthonunk minden zugát,

Az oszlopos, hosszú folyosót, a nagy verandát,

A halvány; virágos falu fehér lányszobát,

S kitártam régmúlt boldogságom arany kapuját.

Aztán felnyitottam

Az álmaimban annyiszor visszasírt zongorát,

S ittam mámorosan a fehér billentyûk halk szavát,

Illattal, múzsákkal megtelt szívem dalát,

Régmúlt emlékeim boldog mámorát.


Tavasz -- Ösvény
Tavasz	Ösvény

Tavasz van,

Kidugja fejét a halvány hóvirág,

Ilyenkor szeretném látni

Az erdôk mosolyát.

Görbe botjával int

S hátat fordít a bundás télapó,

,,Isten hírével'' füttyent utána

Széles jókedvén a pajkos víg rigó.

Isten hírével,

Akár sohasem lássam Kenteket,

Kedvem szegi, ha nem dézsmálhatom

Hajnaltól napestig az epres kerteket.

Bezzeg, most semmi sem gátolja

Régi kedvemet, enyém a nagy világ

S a suttogó lombjait kínáló

Hûs berek.

Tavasz van!

Ilyenkor szeretném látni az erdô mosolyát

Szeretném látni az újraébredô

Természet zsongó himnuszát.

Lehajtanám fejem

S úgy hallgatnám az erdô sóhajtásait,

S ó, tán az erdô is meghallgatná

Az én szívem, tavaszt sajongó,

Zengô vágyait.


Tavasz van -- Ösvény
Tavasz van	Ösvény

A föld és az ember kezet fognak.

Megágyazott az ember a vajúdó magnak

S melegével az elsô napnak,

Koporsót feszítenek az élet-magvak.

A duzzadó csirák megfakadnak

Meghajolnak a föld-akaratnak.

Sóhajt a föld, megszüli a magvat,

Millió hajtásán csillog a könny-harmat,

Énekével a víg pacsirta-dalnak

Ringó bölcsôje kalász-magzatoknak.

S a föld emlôjén míg érnek a tejes magvak,

Csûrt készít az ember az érett magnak.

A föld és az ember kezet fognak,

Meghajolnak az élet akaratnak,

Az élet meghajol Isten akaratnak,

Jaj ki pártütôje...

Az életfakadásnak!


Szúnyog hegedû -- Ösvény
Szúnyog hegedû	Ösvény

Talán azért, hogy ne legyek egyedül,

Úgy érzem, sokszor egy kis szúnyog hegedül.

Párnámról felkelek s tollat fogok,

S a kis szúnyog hegedûjérôl kottázgatok.

Ne haragudjatok, ha néha hibát fogok,

Az élet hegedûjén játszani nehéz dolog;

Csak próbálgatok, szordínót fogok, s itt ott

Valamit az éj titkos csendjébôl elfogok.

Csókot dobok, ha káprázatos fénnyel

A hold mosolyog,

S ha megnyílnak fenn a bíbor kárpitok

Szállnak felém zsongó dallamok.

Messzirôl hallom a ,,Varázs fuvolát''

Wagner vezényli ,,Istenek alkonyát''

A hárfa zeng, zugnak az orgonák,

S kerubok fújnak óriás trombitát.

Aztán mind magasabbra suhanok

S szállok, szállok, feljebb, hol a csillag ragyog,

Elfog a gyönyör s vágyaim oly nagyok,

A föld-súly elhagyott csak lelkemmel szárnyalok.

Már nem félek, egyre bátrabb vagyok,

Egyet gondolok, egy merészet s nagyot,

S így ahogy vagyok már nem is aggódok,

A mennyország ajtaján bekopogok.

Nézek, hallgatok, mondom ki vagyok,

Hogy kottából tanítanak a szúnyogok

Vélem, hogy így hamarabb bejutok,

S tán az égi orchesztrában kapok egy kis zugot.

De bentrôl egy öblös hang visszaszólt,

Vigyázz fiam, mert éjfél már elmúlott,

Lásd, ott a Göncöl Szekéren hoznak egy nagy kulcsot,

Tudd meg fiam, én Péter, a kapuôr vagyok.

Menj vissza fiam, te még a földön vagy

Téged még a kis szúnyog hegedûje altatgat.

Várd, míg megszólalnak az égi harsonák,

S Péter, az Úr színe elé, akkor bebocsát.


Üveg furulya -- Ösvény
Üveg furulya	Ösvény

Anyámtól kaptam egy üveg furulyát, olykor

Furulyázgatom vele szívem víg dalát.

Távoli erdôk zengô visszhangja rámtalált

Lettünk erdô, fák elválaszthatatlan cimborák.

Leszáll az éj; pókháló fonálból szárnyat varrogatok

Gondok bús ablakán rejtelmek bársonyán kisurranok..

A hold ezüst fénye hívogat,

Langyos nyári szellô simogat.

Sellôk csókolják homlokomat,

Rózsák színével festik álmaimat.

Zizeg, susog a pálmák levele,

Titkos meséket suttog a fülembe.

De én a titkos mesékre nem hallgatok,

Sebzett szívemmel tovasuhanok.

Tépett álmaimat gyógyítgatom,

A hold ezüst fényével simogatom.

Sebzett szívemet hûs patak vizében ringatom,

Anyám tanította szeld furulyaszóval altatom.

Ringatom, altatom, s a tovatûnô habokon

Szertefoszlik bú és minden fájdalom.

De hallga csak... pitymallik a határ,

Fészkében rezdül a pinty madár,

Csilingel apró kelyhében a gyöngyvirág,

Piros kalapját emelve jóreggelt nevet a napkirály.

Ím letelt az óra vállamon megoldom az ezüst szárnyakat

S ott hagyom a harmattól csillogó lombok alatt.

Reggel, ha arra röpköd a szitakötô,

A megsebzett szárnyakon új szitafonalat szô.

Aztán megkérem sorban a csillagokat,

Anyám, a tejúton ha arra halad,

Köszönjék meg neki az üveg furulyát,

Mely álomba ringatta szívem dalát.

Mondják meg nem siratom többé régi kedvemet,

Kötényébe szórom a gyémánt könnyeket,

Aztán Isten tenyerébe hajtom fejemet

Isten volt, Ki anyám kezébe tette a vigasz kelyheket.


Hétvégi szív-tánc -- Ösvény
Hétvégi szív-tánc	Ösvény

Szürke hétköznapok

Kábult iramában,

Tüzet okádó gépek torkolatában,

Kiszáradt torokkal, zakatoló aggyal,

Fásult akarattal inaszakadtan,

Szombatok reménye,

Biztató igéje

Ölünkbe pottyan.

Ünnep és vasárnap,

Templomi alázat,

Mint lobogó hatalmak

Szívmalmot hajtanak.

Fehér ladikon, kék vízhabokon,

Csobogó patakon, arany homokon,

Futunk fürge lábujjakon

Vasárnapokon.

Kék tavak zenéje, erdô sûrû mélye,

Kormot, várost feledtetô légi azúr kékje,

Tücsköt, bogarat csókol

A forró nyár hevébe. .

Fütyül a kasznár,

Aratni készül a nyár,

S a villogó kaszák, mint varázspálcák,

Asztalra röpítik a kenyér csodát.

S míg a gyárkémények tüzes torka ég,

Bornedût lehelnek a dús venyigék,

S a pukkanó palackok vígsággal hevítik

A hétvégi zenét.

Bogrács gulyások illata párolog,

Éhes, házsártos népség izeg, mozog

Poharak, tányérok zenéje muzsikál,

Kacagó barackot, nedût zamatot lehel a nyár.

A légen át remegve úszik az ökörnyál,

Forró, lüktetô szívet piheg a nyár

Élni, örülni, míg a rugó le nem jár,

Mígnem a szív! e hétvégi táncok forró zenéje:

Örökre meg nem áll.


Rongy baba -- Ösvény
Rongy baba	Ösvény

Posztóból rongy-babát,

Fejének viaszfigurát

Öntött a mûvészi kéz,

Kedvesen s oly igen ügyesen

Hogy szinte megáll az ész.

Nézem, forgatom

S magam vígan elkacagom,

Eszemadta bolond kis figura,

Szárnyra kapta szívem

Mint víg, játékos labda,

S így öntöm szavakba

A gondolatfoszlányok halmazát

Rövidke sorokba:

,,Bohóc vagyok; vándor vagabond,

Sátor a tanyám,''

Kenyerem a cirkusz

Nagy porond,

Népek s emberek,

Kacagnak, nevetnek,

S úgy hívnak, Bolond!

Furcsa, hogy évszázadoknak

S minden koroknak,

Király uraknak, császárudvaroknak,

Kacajt fakasztó bolondja

Mindig volt...

Hol sûrûn kóborolt

S patakban folyt a gond,

Népek nyomorát,

Búját, batyuját

Vitte a bolond!

S míg megannyi púpos nyomort,

Kacajra vált a cirkusz bolond,

Szegény Bolond! ki tudja néki

Mennyi gondja volt, tán vérzô szívében

Csalódás, bánat, gyötrelem honolt.

Kacagj Bajazzo!

Üsse kô, derûre ború,

Élni, feledni, kacagni volna jó

Tapssal fizet a szív, ha bohó

Kacagj Bajazzo, bravó, bravó, bravó!


Ôsz van otthon is -- Ösvény
Ôsz van otthon is	Ösvény

Ôsz van otthon is,

Lelkemnek fájó sóhaja hazaszáll,

Kertünkben a fákon

Bíbor színeket csókolt

A fáradt napsugár.

Házunkon a repkény fürtjein,

Búcsúzik lassan egy egy sárgult falevél.,

Mintha csak anyámat látnám

Könnyû szárnyakon lebegni

Kitárt karokkal röpülni felém.

Kertünknek útait járom

Lassú léptekkel,

Nem úgy, mint valaha rég,

Csak úgy, mint kinek szívét kitépték,

S vágyait, reményét összetörték.

Ôsz van otthon is,

Csordul a méz,

Mint ömlô ó-arany,

Úgy érzem mégis, hogy a hulló falevél,

Egy haldokló világot takar.

Zizeg a haraszt lábaim nyomán,

Bús, ôszi hangulat,

Mintha csak elárvult hazámat

Hallanám zokogni

E síró, sárguló lombok alatt.

Fejem felett darvak húznak,

Gólyák, fecskék, vándormadarak,

Itt, ott egy elkésett vadruca

Gágogva száll, csobban a tó,

Azután újra elhallgat.

Mégis, mikor merengve nézem

A húzó vándormadarakat

Szívemben kiolthatatlan remény

S vágyak fénye fakad.

Mert a búcsúzó vándormadarak

Tavasszal újra visszahúznak,

S a suttogó sárga lombok alatt

Duzzadó rügy,

S új hajtás fakad.


Messzire hullott levelek -- Ösvény
Messzire hullott levelek	Ösvény

Lehúnyott szemekkel

Régmúltak emléke tárul felém,

Mikor még kicsinyke gyermek

Voltam én.

Sokszor úgy érzem, e képek

Szenvedést okoznak nekem,

Máskor bennük az élet izét,

Zamatát, mézét ízlelem.

Sokszor könnyeim peregnek

Orcámon lefelé

Máskor meg kacagni vágyom

E boldogság szigetén.

Ó, mert a fájától

Messzire hullott levelek,

Sírva peregnek, mint anyát veszített

Hontalan, árva, gyerekek.

Érzem, ez új világ

Sohasem lesz már az enyém

Én a régit, a miénket gyászolom

Búsan feketén.

Mit bánom én

Kacaghat rajtam e furcsa idegen,

Mit tudja ô,

Mi fáj úgy nékem idebenn.

Sohasem kívántam ragyogó,

Fénylô dollár palotát

Csak még egyszer

Adjátok vissza minékünk:

A meggyalázott, meggyötört

Darabokra tépett

Édes magyar Hazát!


Szüret -- Ösvény
Szüret	Ösvény

Apám, hosszú tajtékpipájából

Bodor füstöket ereget,

Az udvaron üres, pókhasú hordókat görgetnek

Itt a szüret!

Lányok, menyecskék, csapatba verôdve

Kasokat lengetnek,

Pörgebajuszos legények vállain

Puttonyok feszülnek.

Indul a menet. S a szôlôskertek

Mint zsongó méhkasok megtelnek,

Csurran a méz, s a részeg darazsak

Mámor ittas fôvel csókért hevülnek.

A duzzadó tôkék, kasokba ömlenek

Mint síró, kacagó, gránitkövek,

S mint anyától búcsúzó gyermek

A szôlôtôk ölében bús melódiák születnek.

Zeng a nóta, édes

Mint kacagó szôlôtô

Mint víg lányok ajkán a csók,

S kupákban a Tokaj vérnedû!

Óriás kezekbôl ömlik az áldás,

Roskadó súly alatt a kerék nyikorog,

A gránit szemekbôl buggyan a vér,

S a hordók ölébe pirosló méz csorog!

A boltíves pincék homálya

Pókhálós, hosszú csend

Mely titkát magába zárja,

Forr a bor, mint ifjú erében a vér.

S az idô örök malmát hajtó vasfoga,

Mint óriás erôket hajtó életcimbora,

Tanítómester és... érlelô alany

Megforr a bor, s megtisztul a vér,

Mint fénylô ó-arany.


Hová lett -- Ösvény
Hová lett	Ösvény

Hová lett? elmúlt, mi szép volt,

Hisz nem is oly rég,

A csöndet fakasztó, hófödte, borongó,

Hosszú téli esték.

Elmúlt. Minden másként lett

Mint volt azelôtt,

Ez új világ, fejünkre nôtt,

S a gépek lármája, lelket ölt.

Emlékszem, apám, úgy szerette nézni

Mint kavarognak a hópihék,

Míg halkan, a bamba alkonyatban,

Szétterült lassan a lámpafény.

Szelíden sütött a hold,

Bolondos, gomolygó felhô kóborolt,

Az árnyék mohón osont, s a falakon folt

Hátán folt furcsa. árnyékot rajzolt a gond.

Ült apám, mellette ült a csönd,

Alkonyán az évek mulandó árnya ült,

Pipából szállt, szállt, a füst

Gomolygó fodra mint ezüst.

Bohókás szívemnek fájt a gond,

Játékos kedvem víg paripákon lovagolt,

Átöleltem nyakát, s rajongó lelkem dalával

Ajkára csaltam a mosolyt.

Aztán, melléje ültem

S könyvvel a kezemben

Testetlen ábrándok világa

Osont körém.

Nagyok voltak ôk mind,

A szellem s lélek terén,

Kik kézen vezettek az élet, s irodalom

Színpompás mezején.

Felejthetetlenül azért volt nékem

Oly szép a csönd, az emlék,

A titkos lámpafény,

Az ifjú szívregény.

Mert az elérhetetlen vágyak tengerén,

Szívem sajkája úszott a boldogság felé,

E szú ette, csöndet fakasztó,

Csöngô bongó álomba ringó,

Hosszú, téli estén...


Mi a szeretet -- Ösvény
Mi a szeretet	Ösvény

Rövidke szó, megértô pillanat,

Mosoly, mely gyógyít,

Kéz, mely simogat.

Mi a szeretet? éltetô napsugár,

Tikkasztó melegben

Árnyas lombos ág.

Mi a szeretet? virradat.

Fekete éjben, pirkadó sugarak,

Láz forró hevében

Forrás kutak,

Sóvárgó anyaszív

Mely mindig simogat.

Mi a szeretet ? Áldozat!

Magadat feledve, adni, másoknak,

Úgy hat, mint gyógyító, hasznos

Viola sugarak,

Ereidben, e piros glóbuszok, ha futnak

Áldozat tüzébôl, acélt kovácsolnak.

Mi a szeretet ? élet, vagy halál,

Mely ha szívet ad,

Szívet vissza kíván,

Így mond, ha ifjú, hitvese karján,

S apró élet csodáknak ad helyet,

A parázsban égô szeretet portán.

Mi a szeretet? égô fájdalom,

Rettegve féltô, aggodalom,

Ma itt, holnap elvihetik,

Játszik a sors véle, ahogy kedve telik,

Ragyogó gyémánt, de, ha lomnak nézik,

Sarlatán kezekben, elenyészik.

Ó, a szeretet, Nagyhatalom.

Nagyobb, mint ez ékes, roppant birodalom,

Nagyobb, mint az égbolt csillagvilága,

Nagyobb, mint Andesek hóval borított lánca,

Nagyobb, mint e csillogó világ minden pompája,

Mégis belefér szívednek csöppnyi, zugába,

Istenem! érte hálát adok naponta Tenéked,

Ó hol vagy hát ember! ki mindennél nagyobb

S drágább kincset,

Még mindig nem érted.


Úgy tûnik néha -- Ösvény
Úgy tûnik néha	Ösvény

Úgy tûnik néha, hogy sorsunk hajója

Vihartól, széltôl ide oda fújva,

Tarajos hullámok habjain messze száll,

Várva várt partokat

Sohasem ér talán

Hej, sohasem ér talán.

Úgy tûnik néha,

Hogy szíved zenéje,

Furulyázó kedved Muzsikás meséje,

Szél fújta fergeteg fodrain tovaszáll,

Hej, talán örökre tovaszáll.

Úgy tûnik néha vágyak hevében

Keserû pohár vagy a sors kurta kezében

Italod mézét meglopják,

Méz tolvaj darazsak

Véredet kiszívják,

Hej, véredet kiszívják.

Úgy tûnik néha, szíved ha borong,

Nem más az élet, mint cirkusz nagy porond,

Erôsnek, dölyfösnek áll a világ,

Vágyad zenéjét, álmaid meséjét,

Mint ócska divatcikket, lomok közé dobják

Hej, lomok közé dobják.

Így küzdünk evezünk,

Vitorlánk dagad, ha van jó szelünk,

De ó jaj, sokszor csüggedünk,

,,Ébredj Uram'',  mert elveszünk,

,,Vihar-vert sajkával merülünk,

Hej, vihar vert sajkával elmerülünk.''

Ám így szólt az Úr a csüggedôknek:

,,Mért féltek ?

O, mért féltek, ti kicsinyhitûek,''

S szaván a tenger lecsendesül,

Víg a szív, a nagy halfogás körül.

Hej, víg a szív a nagy halfogás körül ?

Ám ne feledd, a hit világa nélkül

Agyad s szíved, a fergeteg

Zugába szédül,

Ember csinálta sajkád merül

Hej, ember csinálta rozoga sajkád

Örökre elmerül!


,,Anyám én nem ilyen lovat…'' -- Ösvény
,,Anyám én nem ilyen lovat…''	Ösvény

Uram, én ragyogást, napfényt akartam,

Helyette ködfelhôt, olajmécset kaptam,

Életem titkával sötétbe maradtam,

Zátonyra futottam

Tarka, színes pillangók után szaladtam,

Tovaszálltak, mielôtt megfogtam.

Távoli, kéklô hegyekbe vágytam

Hol hûs a patakvíz, édes a madárdal,

Futottam, futottam,

De mikor odajutottam, sírva fakadtam,

Anyám, én nem ilyen lovat akartam!

Uram, mért ûzöd velem e csalfa játékot?

Nem látod, elfogyott már erôm, s két mankóval járok.

Kék hegyek, tarka pillangók tovatûntek

S az olajlámpamécs körül árnyak kerülgetnek.

Könnyeim elfogytak, szívem már alig dobog,

Mondd Uram? Ezen a világon

Senki sem lehet hát boldog ?

Gyermekem tudd meg, ha netán nem tudnád mi a való,

Ragyogás napfény, nem a világból való.

Egy kis mutatványszám, egy kis kóstoló

Csillagvilágából egy kis foglaló,

Gyarló mécsvilághoz szokott

Ember szemeknek való.

A sáros földtekén, ha virágra száll egy tarka pillangó,

Vágyaid lepkehálójával, elfogni volna jó.

Csalfa játékos tarka kép, idôt feledni jó,

De ne feledd, e színes tarka kép helyett

A Teremtô néked százszor színesebb,

Ragyogóbb képeket rejteget.

A kék hegyek,

Melyek a távolból feléd intenek,

Nem hoznak számodra mást,

Csak egy múló gyöngyszemet,

Két szemébôl kicsordult

Keserû könnyeket.

S a boldogság?

Szíved, e halk zenébe vágyó

Örök himnuszát, e nagy csodát,

Ne keresd ideát,

Mert a Teremtô bölcs és hatalmas kezében

Tartja számodra... Odaát!


Álmatlan éjszakák -- Ösvény
Álmatlan éjszakák	Ösvény

Mostmár tudom, ha kaján szemekkel

Rámdôlnek a sötét, álmatlan éjszakák,

Mostmár tudom, a vészt jósló fellegek

Merre sodorják, a békés szigetre vágyó

Lágy habok dalolta álom csónakát.

Mostmár tudom, hogy csontomban

Véremben lüktetô szív s az agy

A gyötrelmek kínzó hadában

Csatákat vív az ész,

S a roppant akarat.

Bilincsbe kötött sorsoddal, sajgó szíveddel

Vitákra kelni hasztalan,

Úszni, evezni,

Törött árboccal habokat szelni,

Ily kínok gyötörnek minduntalan.

Ha szíved bohó, tükre fényes mint hegyi tó

Nem hiszed, hogy a vészek rabsága millió

Nem hiszed, hogy csapdákat állit az alvilág

Számodra folyton, szüntelen,

Hogy kristály kupádnak gyöngyözô borába mérget kever.

Díszes csomagban, vattás burkolatban

Észrevétlen csempészi magát álmaid közé,

Nem hiszed, hogy káprázatos fények

Rózsás mámorában, varangyok gôzét

Fertôjét, árasztja feléd.

Ostrom alá veszik az élet pergôtüzében

Hófehér szíveknek ezreit, jól tudom,

Verejték gyöngyözik homlokomon, ha el gondolom,

Hogy e kísértésekkel teli áradatban

Szeretteimnek lelkét menteni hogy tudom.

Mostmár tudom, ha kaján szemekkel

Rám dôlnek a sötét, álmatlan éjszakák,

Most már tudom,

A vészt jósló fellegek merre sodorják

A békés szigetre vágyó álmok csónakát.


Vigyázz -- Ösvény
Vigyázz	Ösvény

Vigyázz, mert Isten csókolta lelkedet,

Sátán koholta csapdába ejtheted,

Ha megejt a dáridó,

És nem vagy bajvívó.

Vigyázz, ha sikoltva robog a gyorsvonat

S nem állit tilosra a váltó gondolat,

Roncsokban heversz!

Egy múló pillanat.

Vigyázz, mert rejtett kis szobád szívzugán

Lapulva leskel a ,,Bonviván''

S a nyitva felejtett rések ajtaján,

Lábát megvetve így kiált: vivát!

Vigyázz, mert e hívatlan vendég

Szemtelen,

Egyeduralmat kíván,

S nyomában gaz terem.

Vigyázz, mert a gyenge hajtásokat letiporja,

A bimbót, s rügyezô fákat összezúzza,

S a mérges gyümölcsök italát,

Szívkelyhed ölébe lopja át.

Vigyázz, mert a mérges italok íze kellemes,

A mámor varázsa könnyû, s bút feled.

Vigyázz, mert a szemtelen vendégbôl így válik jó barát

Így lesz, hogy kebledre szorítod a mérges viperát.

Vigyázz, mert angyalbôrt visel e rút toportyánféreg,

Lóvá tett, s ha késôn veszed észre, biz nagy méreg.

Vigyázz, mert az élet zsongó zenéje lágy harmónia,

Övé a káosz, a kétely a zûr a diszharmónia.

Vigyázz, mert Isten csókolta lelkedet

Visszakéri egyszer, ki téged teremtett.

Vigyázz, s tipord el lábbal a viperát,

Hogy feléd nyújtsa Isten az égi koronát!


Cseléd vagyok! -- Ösvény
Cseléd vagyok!	Ösvény

Lehúzott redônyök ablakán

Hûvös, távoli, titkos fény vibrál.

Egy idegen megáll,

Kopog a háznak ajtaján,

Kenyeret kér, s a gazda,

Kenyeret kínál.

Az idegen belép,

Kér... mert fontos a kenyér,

Forog a furcsa sorskerék,

Így lettem én,

Az élet különös álarcosbálján

Új cseléd.

Így jár most nékem a kenyér.

Túl, már az életem delén,

S a dúsan megrakott

Asztalok peremén

Morzsákat szitál

A balga sors felém.

Idegen ház, hûvös, nesztelen.

Lakóját e titkos falaknak

Nem ismerem.

Ijedt, puha szívemmel, fészket keresek

S fészek helyett egy furcsa,

Idegen világ... a szemembe nevet!


Megállj -- Ösvény
Megállj	Ösvény

Megállj! mert ha nem vigyázol

E dollár világában könnyen

Eltéveszted lépteid nyomát.

Vigyázz! mert ki nagyon gazdag,

Az lehet ám csak

Szegény, igazán.

Mert ó jaj, ki sárból, porladó kôbôl

Épít magának földi palotát,

Könnyen elvesztheti a színaranyból készült

Égi örök Hazát.


Döntesz, vagy épitesz? -- Ösvény
Döntesz, vagy épitesz?	Ösvény

Vannak koreszmék,

Áramlatok s ideológiák,

Melyek ölnek s döntenek világot

Mint dúló termiták.

S vannak ég felé szálló fohászok,

Szívedben nyíló virágcsodák

Melynek hímporából mézet ád,

S kaptárt épít a dolgos méhcsalád.


Az ûrhajós -- Ösvény
Az ûrhajós	Ösvény

A tudás szalag, melyet

Az Isten rôffel mér

S mert rôffel mért szalag,

Bármilyen hosszú,

Egyszer véget ér,

Az égig fel nem ér!

Lám így járt napjaink hôse

Az ÛRHAJÓS

Szalagja bármilyen hosszú,

Mégis, rövidke volt.

Az ûrön... .

Tovább nem hatolt.

Türelem ember! türelem!

Egyikünk sem marad,

Idelenn!!!


Rend -- Ösvény
Rend	Ösvény

A rend, erô, mely összetart,

Káoszban ?

Széthull az erô

S nincs, mi tart!


Születésnapon -- Ösvény
Születésnapon	Ösvény

Ezen a szép napon, kívánok néked

Számtalan boldog, születésnapokat!

Teljesítse a jó Isten, legszebb vágyaidat!

Tudom, nagy kívánság, nehéz,

S talán csak nagyon kevésnek adatott,

Futunk utána mégis, mert a boldogság vágya

Szívünk mélyébe bele oltatott.

Sokat írtak már errôl filozófusok

Tudósok, írók és papok,

S mégis, nagyon kevesen találták meg,

E mélyen elrejtett, titkos kis boldogság kaput.

Vajon miért ? mert a boldogság

Furcsa kis jószág,

Csalfa játékot ûz velünk,

Felbukkan itt is ott is ragyogva csillogva,

Aztán elfut, elmenekül.

Keressük a nagyvilágban szerteszét

Mindenütt, mindenhol,

S csak ritkán vesszük észre,

Hogy e furcsa kis jószág

Szívünkben honol!


Gyermek cipôben járunk! -- Ösvény
Gyermek cipôben járunk!	Ösvény

Gyermek cipôben járunk.

Vajon mit ér számunkra lét s tudomány?

Gyermek cipôben járunk,

Mert Isten kezében az élet s a halál!

Ám Istennél kedves a gyermek topánka,

Ki benne jár, úgymond ,,övé a mennyeknek országa''

Vének, tudósok is járnak gyermek topánkába,

Szív kell! szív az Istennek virágos tanyája.


Vigadni vágyunk -- Ösvény
Vigadni vágyunk	Ösvény

Vigadni vágyunk,

Szívünk vigasza sokszor

Mégis oly kevés,

A várva várt öröm

A valóság színpadán,

Olykor ködbe vész.

Szomjas ajakkal ürítni vágyunk

Bút feledni vágyó víg

Öröm kupát, ám az élet

Hosszú vándor út, mi vigaszt ígér?

Csak távolban rezgô

Csalfa délibáb.

Minden titok, mi rejtve van,

Isten fátyola takarja rejteket,

Dôre szemekkel, durva kezekkel

Senki ne sértse hamvas peremét.

Dajkameséknek álomvilága

Picinyke zár,

Anyám nyitotta e titkok fedelét

Nem, nem a két puccos dáma

Hamupipôke nyerte el

A daliás királyfi szívét.


Én, Te, Ô -- Ösvény
Én, Te, Ô	Ösvény

Minden ember egy külön tanulmány,

Sokszor tükör,

Melyben az okos

Magára talál.


Édesanya -- Ösvény
Édesanya	Ösvény

Mikor gyermek voltam s anyám mosolygott,

Rózsaszínnek láttam az egész világot,

Gyermekszobácskám ajtaján, ha benyitott,

Nem vártam már egyéb boldogságot.

Lelkébôl a jósán, úgy sugárzott,

Mint arany kévében égô virágok.

Lépteinek neszét, sohasem hallottam,

Úgy csókolt meg éjjel, amikor aludtam.

Mikor ébren voltam mindenben segített,

Vállamon a teher egyszerre könnyû lett.

Vihar zúgott, orkán tombolt,

Anyám, mellettem mindig ott volt.

Simogató kezét homlokomra tette,

Lidércek sikolyát messzi elkergette.

Anyám! e mai világban, ha most itt lennél

Rút divatokat, bûnöket megvetnél,

Hófehér lepellel betakarnád szívem,

Hogy ne lázadozna folyton, szüntelen,

Égi látomások kapuit megnyitnád

Lázadó szívem, így, elaltatnád.


Bölcsô himnusza -- Ösvény
Bölcsô himnusza	Ösvény

Hívtalak, vártalak,

Hófehér párnákon megálmodtalak. ,

Ó hányszor megcsodáltalak,

S a képzelet szárnyán meglátogattalak.

S egy napon, mély tavak habjain mégis eljöttél,

A sejtésnek a csodálkozásnak rózsaszín tengerén,

Piciny kacsóiddal intettél felém,

Míg ringatott lágyan a lótusz levél!

S most itt vagy végre a valóság kezdetén,

Egy frissen elkezdett élet, új küszöbén,

S hogy remegô ajkadat ámulva nézegetem,

A csordultig megtelt boldogság mézét ízlelgetem.

Ennyire szépnek csodálatosnak mégsem képzeltelek,

Mikor halovány rózsaszín ajkadon mosoly rebeg,

Valahogy úgy érzem e boldogság szigeten,

Sohasem volt ily víg örömem nekem.

Piciny kacsóidat mikor simogatom,

Magamat a csodák világába álmodom,

Isten leheletét érzem körülötted,

S angyalok édes himnuszát dalolom feletted.

Szeretném százfelé osztani magamat,

Hogy ki tudjam párnázni földi utadat.

Minden rögöt elsimítanék lábaid alatt,

Hogy szárnyakon röpülhetnél a felhôk alatt.

Valahogy megszûnt, minden más körültem,

Más lett az is, minek eddig örültem,

Úgy érzem egyetlen vágyam csak ennyi,

Szeretném e kis fészek lakóit boldoggá tenni.

S ablakomon kévében ömlik a napsugár,

Alkonyatkor apád, ha mosolyogva ránk talál,

Gyengéden piciny kis bölcsôd fölé hajol,

S a csordultig megtelt boldogság mézével

Homlokon csókol!


,,Széthullott kévék'' -- Ösvény
,,Széthullott kévék''	Ösvény

Kecskeméti rónák széles határában,

Valahol bölcsôdal száll az alkonyatban,

Valaki bubázza az újszülött babát,

S hívja galambom, gerlémnek szíve friss virágát.

De száll az idô s peregnek az évek,

Galambom, gerlémbôl katona legény lett,

Az is elmúlt, változik az élet,

S Ó is, mint ôsei, búzát vetegetett.

Száll az idô s peregtek az évek,

Hangos lett a porta kacagott az élet,

Kacagott, mint gerle apróka fészkének,

S kenyeret aratott, jövô nemzedéknek.

Minden szép volt, jó volt úgy ahogy akkor volt.

Ki gondolta volna, hogy így össze omlott?

Házát, földjét, kertjét, mindenét feldúlták,

S szent hazatestét véresre tiporták.

Legszebb emlékeit máglya tûzre rakták,

Udvarán, könyveit, láng nyelvek mardosták,

Minden ami szép volt, szent volt, elégették,

S a szent Haza testét, keresztre szegezték.

Fel dúlták, szét verték családi szentélyét,

Magyar volt... idegen világok szolgáivá tették.

Kecskeméti harangok, zúgjatok, sírjatok,

Tisztes magyar családokat sírva sirassatok.

Mert fa, melynek törzsét kivágják... ledûl!

S vágott fa virágán gyász, halál hegedül,

Idegen világban küzdünk, szenvedünk,

,,Mint oldott kéve, szét hull Nemzetünk!''


Apró messiás -- Ösvény
Apró messiás	Ösvény

Hajnalt ütött az óra,

Négyet kongatott,

Valahonnan a friss hajnali szél

Kakas szót bodrozott.

Lassan elnyúlt a hangja

S úgy kukorékolt.

Mint éj lakatján a kulcs,

Ha lustán csikordult.

Kaput nyitott a reggel,

Telet köszöntött s friss havat,

Lábunk alatt a süppedô puha hóban

Vágtunk magunknak új utat.

Anyámmal kettesben barangoltunk

Mint messiást váró apró karaván,

Mint kik hosszú, messzi utakra indulnak

Mentünk mi is a fényes hajnalcsillag után.

Nagy, rácsos ház elôtt a kocsink megállt,

Elnyelt a kapu, s bezárult mögöttünk

A külsô, nagy világ.

Hosszú kôkockás folyosók

Lehelték magukból az éter szagát

S jajszót feledni, simító kezekkel

Hajoltak felénk mosolygó szemek

S fehér fityulák.

Puha gyolcsban feküdt

A minden anyák szemében

Jövendôt ígérô

Apró messiás,

Liliom, s rózsából

Fontunk fejére glóriát,

S könnyeink peregte gyöngyökbôl

Kirakott, királyi koronát.

De oh jaj, a rózsák mellett itt ott

Apró tövis lapult,

Ember sors, a tövis koszorúból

Krisztusnak is jutott.

Mert öröm, s nyomában fájdalom

Kíséri az élet vándorát,

Mert örömkönnyekbôl s fájdalom cseppekbôl

Készítik odaát, az égi Koronát!


Kis kató, Télapó -- Ösvény
Kis Kató, Télapó	Ösvény

Repül az idô suhanó szárnyakon,

Követem én is, szárnyát megkötni nem tudom.

A tél mint hívatlan vendég

Ajtómon bekopog,

Kezében bizarr ajándék

Hóból, zúzmarából font koszorút hozott.

Székkel kínálom s megkérdem tôle,

Mi járatban vagy nálunk télapó ?

Eltévesztéd ugye házunk ajtaját '?

Nem csoda, hisz odkünn

Kövér pelyhekben hull a hó.

Nem tévesztém el házatok ajtaját

A házszám jó

Unokáidnak kacaját hallgatom :

Gyí cocó, gyí fakó!

Bölcsôt ringat s az örök anyák dalával

Altatja bábuját kis Kató

Valamikor rég, te is így daloltál

Két szép fiadnak bölcsôje mellett

Csöndes altatót.

Fogadd szívesen, jó szóval

Télapót Meglásd, jó tett helyébe jót ád,

Megfizet néked gazdagon.

Szavad megfogadom s jó szóval;

Szívesen látlak Télapó,

Kávét fôztem, illata szobánkat betölté,

Rôzse pattog a kályhában,

Ugye jól érzed magad minálunk Télapó?

Kettyen az óra, Gyorsan

Sebesen halad a perc mutató.

Nézem az ablakot, olvadni kezd a tél,

A zúzmarás ablak s a hótakaró.

Bimbó kukucskál ablakom párkányán

A muskátli levelek közül

Csattanó csókkal, nyakamat átfogja kicsi unokám,

S a buggyanó tavasznak úgy örül.

Így örül velünk az élet,

S bárhogy suhan az idô s az óramutató,

Hóból, jégbôl, zúzmarás télbôl,

Elôbukkan a muskátli virág,

S bölcsôt ringat újra,

Unokám kis Kató.


Lacika -- Ösvény
Lacika	Ösvény

Mamika kapott egy piros brokát ruhát,

Bálba mentek

S megkaptam tôlük kis Lacikát.

Lehoztuk a kicsi, hófehér ágyacskát,

Tejes üveget, mackót.

Meg sokféle portékát.

Ámde, hogy alvásra került a sor,

Nem volt az egyéb,

Csak mosoly!

Meséltem néki tücsköt, bogarat,

Ágyába tettem

A selymes kis nyulat,

Sóhajtva kértem a csillagokat,

Küldjenek bársonyos

Álom pillangókat,

De Lacikánk csak játszott, nevetett,

Gúzsba kötötte a lusta

Álom szekeret.

Kivettem hát a kicsi ágyacskából,

S térdemre ültettem, mintha csak tréfából

Kergetném az álompillangókat,

Dúdoltam néki, régi öregdajkák dalolta

Altató dalokat.

Tik, tak, s mire az óra éjfélre haladt,

A bársony pillangók

Sûrû kárpitból

Szôttek alomfalat!

Aludj Kicsim! apáid késô unokája,

Kitépett, vérzô gyökereknek

Átültetett Fája.

Aludj, csicsikálj Te édes

Te drága!

Jöttödet egy édes Haza,

Örökre visszavárja.

Délibábos rónák világa hívogat,

Fürtös hajadnak kalászos

Fénye simogat.

Ringó búzatáblák ölén kéklô búzavirág,

A távolba tekintô ábrándok világát

Csókolta benned édesapád!

Éjfélt ütött az óra, kongatja a múló perceket,

A báli éj csalfa varázsa suttogva kérdi:

Szeret nem szeret?

Emitt a hálószobák

Csöndes homálya,

Szent áhítatnak ad helyet,

S a kicsiny kacsók szorosan kezükben tartják,

Az eletet adó édes,

Langyos meleg tejet.

A kék hajnal opál homálya

Derengve, suttogja

A közelgô üdvözletét,

A báli éj varázsa szertefoszlik,

Szétpattan, mint szivárvány színekben cikázó

Szappanbuborék,

Aztán mamika szekrénybe akasztja

A lágy dalokat zengô

Piros brokát ruhát,

És szívére szorítja, e pelyhes életcsodák

Egyetlen igaz szívszózatát,

Az élet e kacagó, duzzadó,

Édes rügyfakadását :

Lacikát!


Sas szárnyakon -- Ösvény
Sas szárnyakon	Ösvény

Mondhatod már nékem

Le is út, fel is út,

Én a fényes csillagokkal

Kötöttem randevút.

Ne hidd, hogy különc vagyok

Csak szívem elszorult,

Mikor láttam, hogy a föld honában

Mennyi a nyomorult,

Magasba vágytam,

A bilincs lehullt,

S most, hogy szárnyra kaptam,

Látásom kitágult.

Sohasem szerettem a

Langyos partokat,

Anyám kötényébôl

Sas szárnyak fakadtak,

Magasba ragadtak,

Új kaput nyitottak,

S felhôparipákon nyargalódzva

Széllel futkároztak,

S most, szeretnék valamit

Üzenni azoknak,

Kik sohasem láttak még

Égi magasokat,

Felhôk felett úszó

Repülô s zárnyakat,

Mesék világában élô

Táltos paripákat.

Felhô lovagokat

Királyi lánykákat,

Kacsalábon forgó

Tündér palotákat.

Ám de most, változik a kép,

Magasra lendült a gép,

Istenem, de szép,

E túlvilági kép!

A gép zúgását hallgatom,

Körültem királyi csend honol,

Kristályok azúrok fénye dalol,

S belülrôl valahol a szívem zakatol.

Úgy érzem e magas birodalom,

Királyoknak való isteni nyugalom

Angyali vigalom,

Talán már nem is az én honom?

Vendég vagyok!

Magamat megadom

Mert itt a Úr, valaki nagy Úr

S elôtte... magamat mélyen meghajtom


Jó munkát! -- Ösvény
Jó Munkát!	Ösvény

Kürtszó hasítja át az éjszakát!

Cserkészek mondják az esti imát.

Tisztelegnek s a zászlót bevonják,

Aztán bekapják gyorsan a friss vacsorát.

Éjszaka suhan a sátrakon át,

Tücsök hegedüli az esti nótát,

S úgy alusznak ôk a tákolt fûpadon.

Mint akit táltosok csókoltak homlokon!

De alig hogy elhalkul a tücsök altatója,

Itt ott már pitymallik az erdô, a róna,

S mire megrezzen a sátrak lakója,

Ott piroslik már a reggeli nap csókja.

Megtelik az erdô hangos nótaszóval,

Itt ott szívderítô harmonika szóval,

Fûzfa furulyával, pásztortilinkóval,

Csattognak a balták a nyárfa husángon,

Loccsan a vödör a csobogó parton.

Megtelik a tábor zsongó gyermekhaddal,

Már csak a süveg hiányzik, fehér kucsmatollal,

Vezért választani... Honalapítóval.

De amint az est, a sátrak közé oson,

Úgy alusznak ôk a tákolt fûpadon,

Mint kit Árpádok csókoltak homlokon.

De másnap, már komolyra válik a bohó csapat,

Pattogó vezényszavakra sorakoznak,

Állj, pihenj, indulj, balra át!

Egyszer meg kell védni a Hazát!

S amint fáradtan elnyúlnak este a padon,

Az éjszaka ismét, a sátrak közé oson,

S úgy alusznak ôk tákolt fûpadon,

Mint kit Hunyadiak csókoltak homlokon!

S amint az éjszaka a táborra borul,

Elindulnak lassan, fent a csillagokról,

Árpádok, vezérek, királyok, katonák

S állanak ôrt, a nyírfakapunál!

Lángoló kardjával Csaba Királyfi,

Az ólálkodókat, messzire elûzi,

S úgy vigyáz a megmaradt maroknyi csapatra,

Mint széthullott kévék ivadékaira.

Megbirkózik értük a sárkány vérével,

Pokoli hadaknak ellenségeivel,

Mert, ha elsodorná ôket is az orkán,

Meglakolna értük, ki rosszban somfordál.

Ezért jól vigyázzon; ki a sátrak közé oson,

Mert úgy alusznak ôk, a tákolt fûpadon,

Mint, kiket ôsök csókoltak homlokon!


Kalász -- Ösvény
Kalász	Ösvény

,,Mi magtalan, üres a kalász,

Fejét fennen hordja,

De mélyen hajol, ha dúsan megérett

S gazdag termését a földnek vissza adja.''


Emberek, fák, madarak -- Ösvény
Emberek, fák, madarak	Ösvény

Tavasz volt, erdôben sétáltunk Te, meg én,

Víg madár dalolt a jegenyén

Piciny fészkét ahogy pelyhekkel kirakta

Remegô szárnyakkal meg-meg igazgatta.

Nyár volt, erdôben sétáltunk Te, meg én,

Vad gerle búgott a jegenyén,

Apró fiókáit ahogy etetgette,

Párja, édesdeden kacagott mellette.

Ôsz volt, erdôben sétáltunk Te, meg én,

Vándormadarak ültek a jegenyén,

Hosszan tanácskoztak, tervezték utjukat,

S oktatták tudatlan fiókáikat,

Tél volt, erdôben sétáltunk Te, meg én,

Hó párnák takarták a vén jegenyét,

S ágaikkal amint ringva hajladoztak,

Víg madarakról, csókról álmodoztak.


Ki tudja? -- Ösvény
Ki tudja?	Ösvény

Ma milliók ünneplik

A ,,space'' tudományt,

Ki tudja, holnap ?

Nem e siratjuk

Nyomán... . a pusztulást!


Ne csüggedj! -- Ösvény
Ne csüggedj!	Ösvény

Horkol az erény,

A bûn, ... arat!

Ne csüggedj!

Letiport rétek alatt,

Isten vetése

Mindig újra fakad!


Szíved -- Ösvény
Szíved	Ösvény

Szíved, mint régen elavult ócska kabát

Egy darabig még fogason függni hagyják,

Aztán... eldobják.

Vesznek helyette újat, divatosat,

Nem oly rég meguntat, ócskát unalmasat,

S a sétautakon mutogatják.

Szegény szív mért ?

Hogy néki ezt a sorsot adták,

Nem kell senkinek.

Mint régen elavult lomkabát,

Kidobta magából az új világ,

S masszába gyúrva... gépek adagolják.


Nem gazdag -- Ösvény
Nem gazdag	Ösvény

Nem gazdag, ki palotában él,

Dôzsöl vagy henyél,

Nem gazdag, ki pénzét élére rakja

S számuk milliókat elér.

Gazdag, ki szívét kitárja,

Magát megalázva él,

Ki földi kincseit elosztja,

Sóhaja, imája, csillagokig ér!


Megmondom ki vagy -- Ösvény
Megmondom ki vagy	Ösvény

Megmondom ki vagy,

Ha fátyol takarja arcodat,

De titokban elloptam

Rejtett mosolyodat.

Megmondom ki vagy,

Ha nem világ színpadán,

De rejtett kis szobád ablakán

Meglesem bánatodat ;

S ajkadról elszállt sóhajodat.

Mert oh jaj!

Mosolyod s bánatod

Lehet százféle forrásból fakadó,

Lehet a mennyekbôl,

S lehet a gyehenna tüzébôl való!


,,Talita kum!'' -- ,,Kelj fel és járj!'' -- Ösvény
,,Talita kum!'' -- ,,Kelj fel és járj!''	Ösvény

Mond Uram, ó mit jelent ez álom ?

Halottat láttam ravatalos ágyon.

Koporsó selymére írva volt:

Itt nyugszik a jelen, jövô és a múlt.

Itt nyugszik a jelen, jövô és a múlt

Hamuvá égett és porba hullt,

Mert a szív, lobogó lángja kialudt,

Meghalt a világ, mert szeretni nem tanult.

Irtózva nézem ez álmot, mely valónak bizonyul,

Meghal a világ, ha szeretni nem tanul.

Uram! jól tudom Tiéd a hatalom

Uram! ó mond e haldokló világnak: ,,Talita kum.''


Vissza Istenhez! -- Ösvény
Vissza Istenhez!	Ösvény

Isten nélkül a világ elveszett!

De Istent keresvén újra megleled.

Vissza Istenhez! ez hát az üzenet

Lánggal lobogjon benned a szeretet.

Tüzes csóváknak fényében hirdessed:

Áll a világ, míg él a szeretet.

Áll a világ, ne mondd, hogy elveszett,

Míg él a hit, a remény, s el a szeretet.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)