Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Versek Tartalomjegyzék


Puszta Sándor

A fények rézsût esnek

Ecclesia könyvkiadó, 1976


Tartalomjegyzék
A kötetben megjelent verseket a kötetcím rövidítésével jelezzük.

A rövidítések feloldását lásd a Tartalomjegyzék végén.

A könyv elektronikus változata

Puszta Sándor könyvei

A szerzô bevezetôje

A költô kézírása

P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

Csillagszedô 1930--1941

	Vegyétek, egyétek
	Hozsanna
	Vándorének
	Áldásféle önmagamra
	Kezdés
	Alkonyat
	Örökség I.
	Biblia
	Nyári éj
	Babér
	Hála
	Giorgone
	Egyszerû dal az egyszerûségrôl
	Számadás este
	Gyalogösvény
	Ôsöm
	Az a másik
B	Magyar sors
	Magyarságom
	Honfoglalók
B	Magyarok szimfóniája
	Tihanyi domb
	Hazám I.
	Somogyi táj, aranybölcsô
	Bogár Imre
	Áldassék
	Örök embersors folytatásnak lenni
	Különös, furcsa imádság
	Tégy félre valamit
	Magyar nyelv
J	Életem
	Betlehemi éj
	János apostol egy szirommal beszél
B	Húszévesek malma
	Invocatio
J	A szentlélek himnusza
	Tûzhimnusz
P	Genesis
B	Katicabogár
Gy	Mária
J	Vagy-vagy
B	Úrfelmutatás
B	Hittanóra
J	Hegyibeszéd
J	Ideál
B	Egyszeregy
B	Ember
J	Vádlottak padján
	Szent Sebestyén I.
J	Elszakadt, tépett gyökerek
J	Látod, hogy idefénylik Budapest?
Gy	Titkok között folyik életem
	Fiatal nyári éj
	A Monte Pinción
	Ôszi szél a tengeren
	Moment musical
Vö	Michelangelo
	Csillagtalan háromkirály
	Giordano szobránál
Gy	Köszönöm
Gy	Somogyi köszöntés
Gy	Apám
Vö	Karácsonyi graduálé
P	Aranycsipke
	Impression du Matin
	Véres alkony
	Jardin du Luxembourg
H	Metró
P	Katicabogár a Szajna-parton
	Zárás a Louvre-ban
P	Olvad a hó
P	Hóvirágok
Gy	Gyümölcsoltó
P	Micsoda tavasz lesz itt
	Áhítat
	Koratavasz
	Március
	Hajhó április
Gy	Hajnali ének kotta nélkül
Gy	Tanyai reggel
	Valakinek mondom
P	Vasárnap
P	Barátom
Gy	Nyár
Vö	Halk nyári számadás
Vö	S lám fennakad
B	Nocturno
	Káprázat
	Képecske
	Este van, bársony
	Dal
P	Pók a tükrön
P	Somogyi éjben vonaton
P	Édes Dunántúl
	Szomjasan jöttem
	Késôi ének
P	Estima
Vö	Anyám I.
	Önarckép
P	Példázat egy ôszi levélrôl
Gy	Ôsz
	Micsoda kezdés
Vö	Skarlát ôszi fák
	Fényt vet
P	Ôszi dithyramb
	Szeretném ha szeretnéd ezt a verset
P	Ôszi vesperás
P	Megôszült, ôrült tenger
	Hóra ejti
	Száz paraszt kaszál
	Részesaratók
	Asztagrakók
	Máktörôk
	Tengeriföld
	Csordapásztorok
	Bábel
J	A szitáló korom balladája
B	Jószerencsét
J	Aranycsináló
J	Csôszéknél voltam provideálni
	Intelem magamnak
	Telihold
	Virrasztók
V	Szólítás
V	Csillagszedô
V	Gyerekkor
V	Aratás
V	Magyar zápor
V	Késôi konok számadás
V	Kora tavaszi vers
	Villanó zápor
V	Szénakaszálók
J	Búcsúsok

Pilisi bukolikák 1941--1951

Vö	Én úgy hoztalak magamban
Vö	Hajnali öt
	Laterna Magica
	Carmen heroicum
	Édes teherben
H	Pilisi bukolikákból
H	Valamit tudnak az ôzek
	Zöld
	Erdôn háltam
	Virágzó fák
H	Tünemény
H	Tavaszi fák
H	Erdei félsz
H	Add csak kezedet
H	Békesség nekünk anyám
H	Mérd ki
H	Mélybôl s messzirôl jöttél
H	Éggel takarózom
H	Ámulj s csodálkozz
H	Jöjj, megáldalak
	Hamvazkodunk
	Halhatatlanság
	Kezdô
H	Minden csak jel volt
H	Táj
	Három villanás
	Egy kis patakra
H	Sumér váza
	Ôs
	Dongó
	Megy a kék táj
	Családfám
Br	Búcsúfia
H	Dunatáji Betlehem
	Úgy megy a hold
	Magyar táj, magyar aszály
	Meddig jutottunk
	Nyersarany
	Az arányról
	Marcus Aureliushoz
	Augustinusi kör
	Parabola
H	Emberi
	Nagypéntek
	Téli délibáb
	Magnificat
	A jerikói vak
	Zsoltárféle
Vö	Takarodó
	Te kezded el
H	Egy ôszi fûszálhoz
	Perel a szél
	Csak tekeredj
H	Apokalypsis
H	Félhangon
H	Szürkület
H	Felfut a fára
H	Vigyázz
H	Vízözön
H	Esteli táj
H	Atombomba
H	Félelem
H	Ülök itt Jóbbal
H	Somogyi táj
H	Az est beönti
H	Ki zuhantat
H	Fámról is hull
	Ordasok
H	Halálos ôsz
H	Ixion
H	Ím ez volt hát
H	Ezt tetted elém
H	Carmen hiemale
H	Somogyi zápor
	Féldd a rostalikát
	Hóbokros téli éjen át
	Nyitogató
	Számadásféle
	Tell
	Tanács
	Valahol mindig süt a nap
	Rekonvaleszcencia
	Ki hegyre megy
H	A tavasz még
H	Lám mégis készül
	Romok
V	Vadludak I.
	Márciusi fény
	Fecskék
H	Hajnali Angelus
	Példázat I.
H	Itt az új tagon
	Vihar
	Pannonia

Közelítô ég 1951--1961

	Örökség II.
H	Hegyre menet ritkulnak a fák
H	Három tusrajz
	Verecke
H	Federico Garcia Lorca
	Vadlúdékkal szállt az ég
	Arany violával
H	Anyám II.
H	Látomás
	A szívemen vén magyar fa
H	Menekülô nyár
	Naptár
H	Intelem megtérésre
H	Epistola
H	Európa
H	Ideje lenne
	Nagyon egyszerûen
	Offertórium
	Fatáblás kép
	Cserép
	Anyámmal ôszülök
	Szavak
	Bizalom
H	Te csontig tiszta
Br	Jónás
Br	Noé
Br	Mindennap
	Elítéltek
	Magány 3 milliárdnyi
	Ibolyántúli kék
	Liszt
	Tavaszi háromkirályos
H	Májusi rejtelem
H	Pictura parva
H	Esti rajz
H	Halk esti dicséret
H	Almafavirág
	Faluvég
H	Nyári est
	Béke
	Miniatûr
H	Augusztus
	Andante
	Játék
H	Csillogó
	Tócsák, füvecskék
	Szeptemberi pasztel
	Tömjén
	Ôszi tündöklés
H	Száll a nagy ék
	Immár negyvenöt
Br	Ikon
H	Aidephone
H	Boríts be
	Közelítô ég
	Békesség féle
	A fehér nyír
Br	Magyarok
	Szemmérték
H	Téli halászat
	Mohács
	Vadludak II.
H	Megdûl a szél
	Egy omló házra
	Idézet
	Tenyerem
H	Farkasok
Br	Szegénylegény
	Melyik ôs lelke
	Köszönöm, köszönöm
	Szóljatok rólam
	Ôk
H	Ozora
	Apám öccsét megidézem
	Apám mosolya
	Meddig ért
	Példázat II.
	Katakombák
	Emeld égre
	Temetés
	Szomjasan
Br	Somogy
	Gyerekkori húsvétok jönnek
Br	Otthoni szél
Br	Rinya-parti tücsökszó
H	Messzeséggel betakarlak
H	Ezüst fénybe áll a malom
H	Hullámzik a búzatenger
H	Clairobscour
	Hirtelen nyári zivatar
Br	Tihanyi Angelus
	Füredi öböl
	Másnap vihar
	Körkép a tájban s magamban
	Ikertestvérem
	Fürdés Tihanynál
	Koppány
	Aszófôi ingoványon
	Csoda fiúszarvas
	Rinya
	Ó ezek a hajnali
	Száll, száll
	Egry
	Esett és megkeményedett a hó
	Emberi mértékem
	Vigyázzatok rám

Gázlók 1961--1971

H	Ábrahám
H	Józsue
H	Uriás
H	Absalon
H	Johanan
H	Salome
H	Annunciáció
H	József töprengése
	Szent éj
	Mágusok
H	Színeváltozás
H	Kéfás
H	Példabeszéd
H	Triptichon
Br	Hora tertia
	Pilátus
	Secundum Mattheum
	I.N.R.I.
	Tudósítás
H	Hal
	Ante portas
	Szent Sebestyén II.
	Öntôformád
	Reggel megnézem fésûmet
Br	A tékozló fiú atyjához tér
Br	Szedjétek fel
	Feloldozhatatlan
	Emberfia I.
Br	Csupa hajnal
H	In diebus illis
	Bújnék beléd
Br	Áldozat
	Két irányból
	Közelebb
Br	Ha csak nem lesztek
	Egyszer
Br	Végül I.
	Homokóra
H	Bizony mondom
	Pantheon
	Zsoltár rendkívüli
H	Fölajánlás
	Ötven
	Hála
	Immár ezüsten
H	Visszapillantó tükörben
	Pásztor
	Visszatalálok?
	Hát dolgozz rajtam
	Színváltás
	Számvetés
	Egy villámgyújtotta fához
Br	Villanó körmû
	A szántódi révben
	Óda egy szôlôszemhez
	Láttál már ezüstlô estéli mezôt
H	Hephaistos
Br	Mérleg
	Egy magam ültette barackfa halálára
	Canticum
	Split
	Dalmácia,Dalmácia
H	Tücskök
	Éji hajóút
H	Kastély
H	Ijedtség
H	Menü
	Tücskös éj
H	Ôszi graduale
	Egyidôsen
H	Szép szeptemberi kék
H	Mint a villám
	Lassan legenda lesz
	Riasztás
	Ôszi evangélium
Br	Hamarkodón az est
	Levelek
	Carmen Autumnale
H	Egy ôsz fûszálra
	Ôszi sóhaj
	Ôsz egyenleg
	Ôszi mérleg
	Ôszi nézés
	Scena autumnale
	Exodus
H	Ôszi hórák
	Ezüst könyörgés
	Ôszi hamvazkodás
	Párbeszéd egy ôszi levéllel
	Zsoltározó
Br	Anniversarium
	Levél magamhoz
V	TV
	Veszteséglista
	Nem tudom lemosni
	Villanófényben
	Füstszûrôn
	Jégkocka
H	Reciprok Gilgames
H	Anteus
	Ének
	Nyár végi kék
	Amulett
H	Szívembôl száll
	Gázlók
Br	Anabasis
Br	Meztelen szívvel
	Korosztályom személyi lapjára
Br	Csak éppen ilyenkor
Br	Jótanács
Br	Címerfordítás
	A metró építôihez
Br	Gyorsfénykép
Br	Nyárutó
	Hova tûnt
Br	Bartók embléma
Br	Fohász
Br	Rendeltetés
Br	Mindig
Br	Hettita dombormû
Br	Kezdetelôtti
Br	Váltóláz
Br	Agonia humana
	Emberfia II.
	Világvégeiglen
H	Könyörgés
	Inter
	Egy holt verébre
	Agonia Christiana
	Galambok
Br	Levétel a keresztrôl
Br	Erôm -- fölötti
Br	Bronzveret
Br	Canticum vespertinum
Br	Mérce
Br	Szomorú katona
Br	Hetedik menny
Br	Indiferentes
Br	Árnyékok
	Személyre -- szólón
Br	Gemma
Br	Egy másik
Br	Még egy
Br	Dramasis
Br	Utolsó kapás
Br	Bennünk fénylô csillag
Br	Itt hagyták nyomukat
	Csak könnyeim és szavaim
	Elôregyártott
	Korunk hôse
	Homo
	Máté 11.20
	Egykezesek
Br	Ôseim sírja
Br	Átlátni rajt
Br	Hazám II.
Br	Beléd kapaszkodom
Br	M. Zs.-nak szeretettel
Br	Miket tudsz te
Br	Megátalkodott
Br	Dózsa-ikon
Br	Szoborkompozíció
Br	Magadban semmi
	Anyanyelv
	Óvatosan
	Csokonai
	Ars poetica
	Mert ez
	Sed fugit
	Most már
	Múlt
	Fegyverletétel
	E. Cardenálnak
	Bekerít
	Még az elôbbihez
Br	Odysseus
Br	Tüleion
	P. S.-hoz
	A fények rézsût esnek
Br	Verôfény naplementi
Br	Végül II.
Br	Bocsáss meg
Br	A századvég alkonyára
Br	Kéziratszélre
Br	Egyszóval
Br	Emeltetés
	Leltár
	Hálaének

Ikontekintetû 1971-tôl

	Játékszabály
	Imitatio Christi
	Mi marad
	Elrendelés
	Admiratio ultissima
	Gyertyaszentelô
	Ikontekintetû
	Feketehétfô
	Füvekre hajlik a dér
Br	Donum
Br	Dédelgesd
Br	Precízen
Br	Átlábalok
	Úgy kezdôdik
	Ezúttal is
	Kiálts Esaiás
	Balladáim
	Összegezés
	Földközelbe
	Jelkép és vallomás
	Visszaszámlálás
	Lépésváltás
	Még nyílnak a

A kötetek rövidítése:

B	=	Búzaszentelés (1934)
J	=	Jegenyék üzenem a nyárnak (1936)
Gy	=	Gyümölcsoltó (1937)
P	=	Pók a tükrön (1938)
VÖ	=	Versek (Összegyûjtött, 1940)
V	=	Vadludak (1940)
R	=	Rapszódiák könyve (1941)
H	=	Hegyre menet ritkulnak a fák (1969)
Br	=	Bronzveret (1974)


Betûrendes mutató

-- A --

A fehér nyír

A fények rézsût esnek

A jerikói vak

A metró építôihez

A Monte Pinción

A szántódi révben

A századvég alkonyára

A szentlélek himnusza

A szitáló korom balladája

A szívemen vén magyar fa

A tavasz még

A tékozló fiú atyjához tér

Absalon

Add csak kezedet

Admiratio ultissima

Agonia Christiana

Agonia humana

Aidephone

Alkonyat

Almafavirág

Amulett

Anabasis

Andante

Anniversarium

Annunciáció

Ante portas

Anteus

Anyanyelv

Anyám I.

Anyám II.

Anyámmal ôszülök

Apám

Apám mosolya

Apám öccsét megidézem

Apokalypsis

Arany violával

Aranycsináló

Aranycsipke

Aratás

Ars poetica

Aszófôi ingoványon

Asztagrakók

Atombomba

Augustinusi kör

Augusztus

Az a másik

Az arányról

Az est beönti

-- Á --

Ábrahám

Áhítat

Áldassék

Áldásféle önmagamra

Áldozat

Ámulj s csodálkozz

Árnyékok

Átlábalok

Átlátni rajt

-- B --

Babér

Balladáim

Barátom

Bartók embléma

Bábel

Beléd kapaszkodom

Bennünk fénylô csillag

Betlehemi éj

Bekerít

Béke

Békesség féle

Békesség nekünk anyám

Biblia

Bizalom

Bizony mondom

Bocsáss meg

Bogár Imre

Boríts be

Bronzveret

Búcsúfia

Búcsúsok

Bújnék beléd

-- C --

Canticum vespertinum

Canticum

Carmen Autumnale

Carmen heroicum

Carmen hiemale

Címerfordítás

Clairobscour

-- CS --

Csak éppen ilyenkor

Csak könnyeim és szavaim

Csak tekeredj

Családfám

Cserép

Csillagszedô

Csillagtalan háromkirály

Csillogó

Csoda fiúszarvas

Csokonai

Csordapásztorok

Csôszéknél voltam provideálni

Csupa hajnal

-- D --

Dalmácia,Dalmácia

Dal

Dédelgesd

Dongó

Donum

Dózsa-ikon

Dramasis

Dunatáji Betlehem

-- E --

E. Cardenálnak

Egry

Egy holt verébre

Egy kis patakra

Egy magam ültette barackfa halálára

Egy másik

Egy omló házra

Egy ôszi fûszálhoz

Egy ôsz fûszálra

Egy villámgyújtotta fához

Egyidôsen

Egykezesek

Egyszer

Egyszeregy

Egyszerû dal az egyszerûségrôl

Egyszóval

Elítéltek

Elôregyártott

Elrendelés

Elszakadt, tépett gyökerek

Emberfia I.

Emberfia II.

Ember

Emberi

Emberi mértékem

Emeld égre

Emeltetés

Epistola

Erdei félsz

Erdôn háltam

Erôm -- fölötti

Esett és megkeményedett a hó

Este van, bársony

Esteli táj

Esti rajz

Estima

Európa

Exodus

Ezt tetted elém

Ezúttal is

Ezüst fénybe áll a malom

Ezüst könyörgés

-- É --

Édes Dunántúl

Édes teherben

Éggel takarózom

Éji hajóút

Életem

Én úgy hoztalak magamban

Ének

-- F --

Faluvég

Farkasok

Fatáblás kép

Fámról is hull

Fecskék

Federico Garcia Lorca

Fegyverletétel

Feketehétfô

Felfut a fára

Feloldozhatatlan

Féldd a rostalikát

Félelem

Félhangon

Fényt vet

Fiatal nyári éj

Fohász

Fölajánlás

Földközelbe

Fürdés Tihanynál

Füredi öböl

Füstszûrôn

Füvekre hajlik a dér

-- G --

Galambok

Gázlók

Gemma

Genesis

Giordano szobránál

Giorgone

Gyalogösvény

Gyerekkor

Gyerekkori húsvétok jönnek

Gyertyaszentelô

Gyorsfénykép

Gyümölcsoltó

-- H --

Ha csak nem lesztek

Hajhó április

Hajnali Angelus

Hajnali ének kotta nélkül

Hajnali öt

Hal

Halálos ôsz

Halk esti dicséret

Halk nyári számadás

Halhatatlanság

Hamarkodón az est

Hamvazkodunk

Hazám I.

Hazám II.

Hálaének

Hála

Hála

Három tusrajz

Három villanás

Hát dolgozz rajtam

Hegyibeszéd

Hegyre menet ritkulnak a fák

Hephaistos

Hetedik menny

Hettita dombormû

Hirtelen nyári zivatar

Hittanóra

Homo

Homokóra

Honfoglalók

Hora tertia

Hova tûnt

Hozsanna

Hóbokros téli éjen át

Hóra ejti

Hóvirágok

Hullámzik a búzatenger

Húszévesek malma

-- I --

I.N.R.I.

Ibolyántúli kék

Ideál

Ideje lenne

Idézet

Ijedtség

Ikertestvérem

Ikon

Ikontekintetû

Imitatio Christi

Immár ezüsten

Immár negyvenöt

Impression du Matin

Ím ez volt hát

In diebus illis

Indiferentes

Intelem magamnak

Intelem megtérésre

Inter

Invocatio

Itt az új tagon

Itt hagyták nyomukat

Ixion

-- J --

Jardin du Luxembourg

János apostol egy szirommal beszél

Játék

Játékszabály

Jelkép és vallomás

Jégkocka

Johanan

Jónás

Jószerencsét

Jótanács

József töprengése

Józsue

Jöjj, megáldalak

-- K --

Karácsonyi graduálé

Kastély

Katakombák

Katicabogár

Katicabogár a Szajna-parton

Káprázat

Kezdés

Kezdetelôtti

Kezdô

Kéfás

Képecske

Késôi ének

Késôi konok számadás

Két irányból

Kéziratszélre

Ki hegyre megy

Ki zuhantat

Kiálts Esaiás

Koppány

Kora tavaszi vers

Koratavasz

Korosztályom személyi lapjára F

Korunk hôse

Könyörgés

Körkép a tájban s magamban

Köszönöm

Köszönöm, köszönöm

Közelebb

Közelítô ég

Különös, furcsa imádság

-- L --

Lassan legenda lesz

Laterna Magica

Lám mégis készül

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Látomás

Láttál már ezüstlô estéli mezôt

Leltár

Levél magamhoz

Levelek

Levétel a keresztrôl

Lépésváltás

Liszt

-- M --

M. Zs.-nak szeretettel

Magadban semmi

Magány 3 milliárdnyi

Magnificat

Magyar nyelv

Magyar sors

Magyar táj, magyar aszály

Magyar zápor

Magyarok

Magyarok szimfóniája

Magyarságom

Marcus Aureliushoz

Mágusok

Májusi rejtelem

Máktörôk

Márciusi fény

Március

Mária

Másnap vihar

Máté 11.20

Meddig ért

Meddig jutottunk

Megátalkodott

Megdûl a szél

Megôszült, ôrült tenger

Megy a kék táj

Melyik ôs lelke

Menekülô nyár

Menü

Mert ez

Messzeséggel betakarlak

Metró

Meztelen szívvel

Még az elôbbihez

Még egy

Még nyílnak a

Mélybôl s messzirôl jöttél

Mérce

Mérd ki

Mérleg

Mi marad

Michelangelo

Micsoda kezdés

Micsoda tavasz lesz itt

Miket tudsz te

Minden csak jel volt

Mindennap

Mindig

Miniatûr

Mint a villám

Mohács

Moment musical

Most már

Múlt

-- N --

Nagyon egyszerûen

Nagypéntek

Naptár

Nem tudom lemosni

Nocturno

Noé

Nyár

Nyár végi kék

Nyári est

Nyári éj

Nyárutó

Nyersarany

Nyitogató

-- O --

Odysseus

Offertórium

Olvad a hó

Ordasok

Otthoni szél

Ozora

Ó ezek a hajnali

Óda egy szôlôszemhez

Óvatosan

-- Ö --

Önarckép

Öntôformád

Örök embersors folytatásnak lenni

Örökség I.

Örökség II.

Összegezés

Ötven

Ôk

Ôs

Ôseim sírja

Ôsöm

Ôsz

Ôsz egyenleg

Ôszi dithyramb

Ôszi evangélium

Ôszi graduale

Ôszi hamvazkodás

Ôszi hórák

Ôszi mérleg

Ôszi nézés

Ôszi sóhaj

Ôszi szél a tengeren

Ôszi tündöklés

Ôszi vesperás

-- P --

P. S.-hoz

Pannonia

Pantheon

Parabola

Párbeszéd egy ôszi levéllel

Pásztor

Perel a szél

Példabeszéd

Példázat I.

Példázat II.

Példázat egy ôszi levélrôl

Pictura parva

Pilátus

Pilisi bukolikákból

Pók a tükrön

Precízen

-- R --

Reciprok Gilgames

Reggel megnézem fésûmet

Rekonvaleszcencia

Rendeltetés

Részesaratók

Riasztás

Rinya

Rinya-parti tücsökszó

Romok

-- S --

S lám fennakad

Salome

Scena autumnale

Secundum Mattheum

Sed fugit

Skarlát ôszi fák

Somogy

Somogyi éjben vonaton

Somogyi köszöntés

Somogyi táj

Somogyi táj, aranybölcsô

Somogyi zápor

Split

Sumér váza

-- SZ --

Szavak

Száll a nagy ék

Száll, száll

Számadás este

Számadásféle

Számvetés

Száz paraszt kaszál

Szedjétek fel

Szegénylegény

Személyre -- szólón

Szemmérték

Szent éj

Szent Sebestyén I.

Szent Sebestyén II.

Szeptemberi pasztel

Szeretném ha szeretnéd ezt a verset

Szénakaszálók

Szép szeptemberi kék

Színeváltozás

Színváltás

Szívembôl száll

Szoborkompozíció

Szomjasan

Szomjasan jöttem

Szomorú katona

Szólítás

Szóljatok rólam

Szürkület

-- T --

Takarodó

Tanács

Tanyai reggel

Tavaszi fák

Tavaszi háromkirályos

Táj

Te csontig tiszta

Te kezded el

Telihold

Tell

Temetés

Tengeriföld

Tenyerem

Tégy félre valamit

Téli délibáb

Téli halászat

Tihanyi Angelus

Tihanyi domb

Titkok között folyik életem

Tócsák, füvecskék

Tömjén

Triptichon

Tudósítás

Tücskök

Tücskös éj

Tüleion

Tünemény

Tûzhimnusz

TV

-- U --

Uriás

Utolsó kapás

Úgy kezdôdik

Úgy megy a hold

Úrfelmutatás

-- Ü --

Ülök itt Jóbbal

-- V --

Vadludak I.

Vadludak II.

Vadlúdékkal szállt az ég

Vagy-vagy

Valahol mindig süt a nap

Valakinek mondom

Valamit tudnak az ôzek

Vasárnap

Vádlottak padján

Váltóláz

Vándorének

Vegyétek, egyétek

Verecke

Verôfény naplementi

Veszteséglista

Végül I.

Végül II.

Véres alkony

Vigyázz

Vigyázzatok rám

Vihar

Világvégeiglen

Villanó körmû

Villanó zápor

Villanófényben

Virágzó fák

Virrasztók

Visszapillantó tükörben

Visszaszámlálás

Visszatalálok?

Vízözön

-- Z --

Zárás a Louvre-ban

Zöld

-- ZS --

Zsoltár rendkívüli

Zsoltárféle

Zsoltározó


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1976-ban jelent meg az Ecclesia Könyvkiadó gondozásában az ISBN 963 363 601 9 azonosítóval. Az elektronikus változat az Ecclesia Könyvkiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog az Ecclesia Könyvkiadóé.

Az eredeti könyvhöz hozzáfûztük P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve címû elôadását, amely hozzájárul Puszta Sándor újra fölfedezéséhöz.


A költô kézírása


Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

Tizenöt éve halott már Leányfalu papköltôje. Katona-Puszta Sándor költôi indulásának nagy lendületet adott annak idején Móricz Zsigmond elismerô kritikája a Kelet Népében (1942): ,,Puszta Sándor a legnagyobb rejtély volt elôttem évekig. Ez a rejtély most megoldódott. Nem tudtam, mire válik ez a szép szál ifjú. Pap lesz? Huszonöt éves korában már leányfalusi plébános. Szónok lesz? [...] De most azt hiszem, megoldódott a kérdés: mégis csak költô lett. Idezüllik közénk...'' És Móricz Vörösmarty és Arany nevét emlegeti egyik zengzetes verse kapcsán: ,,A Dunántúl zengése és az Alföld áhítata. Örülök neki: Valaki jött.''

Sándor költôbarátom, amikor sorra megküldte versesköteteit Rómába és ismertetést kért, büszkén emlegette a móriczi kritikát. Utalt arra is, hogy Tüskés Tibor szép tanulmányt írt költészetérôl a Vigilia 1976. augusztusi számába. Valóban Tüskés mesterien megrajzolta a hatvanöt éves költô útját. Helyesen állapította meg, hogy az öregedô költô egyik fô jellemzôje az elmélyülés, a befelé fordulás -- ,,belsô aranylás'', a tömörség. Fôleg a Bronzveretben. Idézek 1976. szeptember 4-i hosszú levelébôl: ,,Kedves Ferim! [...] Október 28-án leszek 65 éves. Itthon is most kezdenek 'zarándokolni' felém, jóvátenni valamit. Igaz, hogy 25 évig önként hallgattam s ez kimaradt életembôl, vagy a szereplésbôl. [...] Ne feledd, reverendában vagyok, így ötször jobbakat kell írnom, hogy egy állami kiadó igazgatója vállalja az esetleges támadást; ehhez különben elég a Bronzveret füljegyzetét olvasni. Azt ôk írták rólam. [...] Székely László írta a Tüskés-tanulmányra: 'egyedül neked sikerült a katolikus gettóból kitörnöd s államilag is súlyt képviselsz.' Így igaz, a rádió, Kortárs, Auróra stb. úgy kérik verseim, nem én nyújtózkodom. Az írók Szövetsége már a Hegyremenet megjelenésekor beválasztott, új kötetemet a Magvetô már lekötötte Személyreszólón címmel...''

A levél még hosszan folytatódik. Most, hogy erre az elôadásra készültem, elôvettem nekem küldött leveleit és versesköteteit, valamint a Vatikáni Rádióban elhangzott ismertetéseim szövegét is. Elolvastam Tüskés Tibor szép, értô tanulmányát is. Én talán kritikusabb lennék a papköltô-társsal szemben. Tény az, hogy Puszta Sándor elhagyta korai pózolását, költészete letisztult; kései tömörsége néha Pilinszkyre emlékeztet. Gondolati elemekbôl, találó képekbôl összerakott, csontvázszerû verseit sokszor átizzítja a látomás melegsége. Pl. a Poverellóról szóló vers:

két száraz ág

nem tellett többre

soha tündöklôbb dallamot!

De azért még kísért a régi póz és a szerepjátszás. A Cinkenyomban feloldott, nagyobb lélegzetû szabadverseket is olvashatunk. A költô fô témája az öregedés, az idô múlása, a búcsúzás. Szorongás és remény szövi át elmélkedéseit.

eddig kerülgetett

most már ideért ez már a Nagy Ôsz

ideje a zsoltároknak

hócsipkés járdaszél

nikkel pályaudvar

vadlúd-szerelvények csörömpölése

szavaim alatt megalvadó vér

mindenen rajt az ujjlenyomata

átitat vízjegyével

ezüstöt önt kétoldalt homlokom köré

csenddel havazza szemeim

szétmorzsolt szavaim bevéreznek...

Kissé keresettek, erôltetettek a képek, hasonlatok. Nekem különösen az Emberfia címû bibliai ciklus tetszett. Itt egyszerûbb, bensôségesebb a vallomás:

egyéni

helyi

kicsi golgotákkal

teli a lét

mindnyájunknak meg kell halnia

Vagy egy másik részlet ugyanebbôl a ciklusból:

Vissza kell adnom

mindent neked

Uram

ím vissza is adok

nincs már semmim

és senkim sincs

kagylóhéj-üres vagyok

Te zúgsz bennem

örök Óceán

Mivel magyarázható, hogy a papköltô Puszta Sándort felejtik, életmûvét homály borítja? A Prohászka ihletésétôl elinduló Sík Sándor vagy Mécs László költészetével sokkal többet foglalkoznak, újra kiadják verseiket. Mécs Lászlóról most jelentetett meg egy kis monográfiát Rónay László, aki -- apjával együtt -- sokat tett azért, hogy Mécs megtalálja helyét a magyar irodalomtörténetben. Illyés Gyula régi, igazságtalan kritikája után Vas István ,,mogorva jegyzetei'' kezdték feszegetni a Mécs-titkot, miután külföldön megjelent a kétnyelvû Mécs-válogatás Paul Valéry bevezetôjével. Sík Sándornak ismételten kiadták összegyûjtött és válogatott verseit; ez utóbbit Jelenits István értô és kritikus értékelésével. Jelenits jól látta, hogy a két háború közti ,,hódítók'' és ,,diadalmaskodók'' világszemlélete ma kissé idegennek tûnik az újabb nemzedéknek, nekünk, akik jobban átéljük a hit drámáját, és a megkísértett, küzdelmes hitnek adunk kifejezést. A papköltô ,,triász'' harmadik (vagy elsô?) tagjáról, Harsányi Lajosról is hallgatnak. Formamûvészete sokszor üresen kongónak tûnik. Nem szólok itt a legmodernebb és minden bizonnyal legnagyobb magyar papköltôrôl, Tûz Tamásról, aki egyáltalán nem volt ,,papos''...

Talán Puszta Sándor leányfalusi magánya, a magyar és a nemzetközi kulturális élettôl való elszigeteltsége is hozzájárult ahhoz, hogy ignorálják. Ha kifejezésmódjában modernebb is lett; tematikája, világszemlélete a régi maradt. Kissé provinciális. Hiányzott nála a Sík Sándor-i fiatalság, vagy a szenvedés és az üldöztetés megtapasztalása, amely Mécsnek aranyfedezetet adott, vagy a szerelem-témát is merészen megéneklô Tûz Tamás tüze. Talán majd fiatal kutatók felmérik Puszta Sándor értékes életmûvét.

Halhatatlanság

Puszta Sándor emlékének

...barátom ne vess rám követ

ha nem leszek halhatatlan

(Puszta S.: Összegzés)

Korán jött a tél

hallgató házak a hó alatt

zárt spalettás villaablakok

mögöttük porlepte tûnt nyarak

temetôd felé ballagok --

lám neved viseli ez az út

de minden hiába

,,hiúságok hiúsága''!

A temetôben sírkövek intenek:

,,tartósabbak vagyunk, mint ti emberek''

s olvasom a bölcsességet:

,,Csak az hal meg, kit elfelejtenek''. --

Szerény túlvilág

ha csak pár jóbarát

ôriz meg emlékezetében!

Ki menti meg porló életem

azt ami legjobb belôlem

azt amivé évek során lettem:

a gyümölcsöt, ha igazán szerettem?

Háttal állok a telet hozó szélnek

s most ismét a kövek beszélnek:

,,Én vagyok -- Krisztus mondja --

a Feltámadás és az Élet.''

Ez a megemlékezés 1998. június 27-én Leányfalun

a Petôfi Mûvelôdési Házban hangzott el, melynek

végén Puszta Sándornak ajánlott, itt közölt

versét olvasta föl P. Szabó Ferenc.


Füljegyzet

Kilenc könyv háború elôtt s kettô azóta -- ez pillére a több mint négy évtized verseit átnyújtó gyûjteménynek. Mikor a kötet elsô verseit írta a költô, három év választotta el a húsztól, mikor az utolsót, elmúlt hatvan. Ezt a valóságos, s mivel líráról van szó, néha irreális távolságot íveli át e válogatás, a fa évgyûrûinek hitelességével s hûségével. Egy világ, egész korunk feltárul e költeményekben. Belôlük villan elô Hirosima, az ezredvég válságos útkeresése, az emberért, emberiségért, népéért s hazájáért aggódó szorongása, de egyszersmind emberi s mûvészi hitvallása is, az indulástól nyomonkövethetôen.

Emberi és költôi útja -- saját vallomása szerint -- kaland és megkísértetés, harc és küzdelem, vesztés és siker, melyhez éppúgy hozzátartoznak a stigmák és sebhelyek, mint a megtalált mélység s a kihordott szépség és rokontalan magány ünnepei. 1942-ben írta róla Móricz Zsigmond: ,,Puszta Sándor a legnagyobb rejtély volt elôttem évekig. Ez a rejtély most megoldódott... mégiscsak költô lett. Idezüllik közénk... Ez a hang egészen az övé, tiszta és megdöbbentô. Ha elôdöt keresek: Vörösmarty és Arany. A Dunántúl zengése és az Alföld áhitata. Örülök neki: Valaki jött.'' S egy mai toll vallomása: ,,Meglepô, hogy költôi egyéniségének hány arca van. Az elsô a forróvérû, robbanólelkû ôsmagyar igric. Éget a hôfoka. Aztán a pap. Errôl a bizánci mozaikképek jutnak eszembe -- olyan ünnepélyesek, merevek, de mély szemükben szenvedélyes misztika ég. Nagy területet fog át poverellói természetlátása, emberi visszahangja, a Mindenség költészete. Nagyon tetszenek a Rapszódiák zengô csipkéi s a nemzeti kirobbanások ,,mondó tüzei''. Jellemzô rá, hogy robosztus létére, néha filigrán tud lenni.'' ,,Gazdag képzeletvilágú s eredeti költô. Újító és megôrzô -- jellegzetesen egyéni lírája az ,örök' és ,korszerû' szintézise.''

A Magvetô kiadásában a közelmúltban megjelent Hegyre menet ritkulnak a fák és a Bronzveret mûvészi mérlegmegvonása után, úgy érezzük, méltányos, hogy immár teljesebb, életmûkiadással járuljunk e sokrétû, gazdag és értékes költészet bemutatásához.


Puszta Sándor könyvei

Versek

Búzaszentelés (1934)

Jegenyék, üzenem a Nyárnak (1936)

Gyümölcsoltó (1937)

Pók a tükrön (Cserépfalvi kiadás, 1938)

Vadludak (1940)

Versek (1940)

Rapszódiák Könyve (1941)

Hegyre menet ritkulnak a fák (Magvetô kiadás, 1969)

Bronzveret (Magvetô kiadás, 1974.)

Próza

Líra a mûvészetben

Levelek Anonymához


Puszta Sándor

A fények rézsût esnek

versek

Ecclesia könyvkiadó

Budapest, 1976

Kötésterv: Bogdán István

ISBN 963 363 601 9

Címlapon a Képes krónika (magyar munka) 1360--70 között, Budapest.

Géza király és László herceg látomásában agancsain égô gyertyát viselô szarvas jelöli ki az építendô templom helyét

75.3686 Egyetemi Nyomda, Budapest

Felelôs vezetô: Janka Gyula igazgató


A szerzô bevezetôje

Izgalmas kaland az évek partjain visszafelé barangolva, találkozni arcainkkal. Nemcsak az idôvel, velük is, el kell számolnunk. Mindkettô meghaladja erônket. Számáthatunk-e irgalomra?

A sematikus életrajzi adatokon túl: -- 1911-ben születtem Görgetegen, Somogyban; iskoláimat Budapesten végeztem, itt szereztem doktorátust esztétika, filozófia és mûvészettörténetbôl, s ezt folytattam egy ideig Rómában is; majd pappászentelésem (1934) után rövidesen, 1937-ben Leányfalura kerültem, melynek azóta, megszakítás nélkül, plébánosa vagyok s papi teendôim mellett, intenzíven irodalommal foglalkozom; -- mindig izgalmasabbak a belsô adatok és jellegzetességek.

Verseket korán kezdtem írni. Apám Ozora-i, anyám Marcali-i. Apám apja egy balos ,,jótállás'' következményeképp elszegényedett s négy fiával és egy lányával, igen nehezen kaparta vissza dobravert házát az alvégen, s egy kispincés szôlôt az ozorai

,,hegyben''. Rá is ment. Anyám apja ,,mónár'' volt, pár gimnáziumot végezvén (híres lovait is Cerberus és Pontifixnek keresztelte), Berzsenyi-rajongó, sok versét tudta ,,betéve'', s iránta való tiszteletbôl vette ki árendába a niklai tekintetes úr birtokszomszédságában, a Bukógát-i vizimalmot. A szülôföldtôl sosem szakadtam el. Így nyaraim s az iskolai szünetek a Sió, Rinya s Kapos, sorsos folyóim s az édes Dunántúl bûvöletében teltek, s égették belém, ôsöktôl kapott örökségként, a néphez, a földhöz s az e tájhoz kötôdô, máig meg nem szûnô vonzalmamat.

Elsô kötetem, a Búzaszentelés, 1934-ben, a két utolsó, Hegyremenet ritkulnak a fák 1969-ben,  s a Bronzveret  1974-ben jelent meg, mindkettô a Magvetô gondozásában. Több versem lírai antológiákban, néhány olaszul, németül, legutóbb pedig szlovákul Emil Boleslaw Lukács fordításában is megjelent. Valamint folyóiratokban, a Kortárs, Élet és irodalom, Vigília, Alföld, Új Auróru stb. közölték.

Belsô jellemzés felvillantására pedig hadd álljon itt a Magyar Rádió -- Gondolat, Költôk albuma, Lírai önarckép c. -- sorozatában elhangzott utalásaim vázlatos összefoglalása, mely valamiképp költészetem ars poetica-szerû megfogalmazása is. Mindhárom riporteri tudakozódás a költôi alapállás és magatartás irányába tör, hogy milyen is témalátásom, mik verseim témája? Így foglalhatom össze: Minden, amivel szembetalálkozom: egyetemes. Isten és a teremtett világ, fû, fa, virág, csillagok! Az ember, horizontálisan és vertikálisan, külsô és belsô tájaival, természetes és transcendentális igényeivel és feszüléseivel. Az élet fényeivel és árnyaival. Életünk szépségeivel és mosolyával, könnyeivel és küzdelmeivel, sikereivel és eredményeivel! Korunk kozmoszával! Egyszóval, semmi elôl ki nem térve, még retteneitôl sem elbújva -- hisz éppen mi, korosztályom, éltünk át két világháborút! -- mindezt költôi intenzitással, a költészet síkján vetítve, a költészet nyelvén fogalmazva: ösztönösen és igényesen.

Idôzzünk csak kissé e lírai égtáj alatt.

Henry Brémond mondja a Poésie pour c. tanulmányában: minden költészet, valamiképp ima. Tehát valami szakrálisra gondol. Ezt vallom én is. A költészet valami szakrális, nagy, emberi. A belsô legôszintébb megmutatása. Éppúgy, akár a tánc, a mozdulat és a mozgás, szinte agóniáig felkínzott eksztázisfergetege. Vagy a képírásban, táblafestésben a vonal mozdulatlan örökkévalósággá fagyasztott ikon-merevsége. Létrejövése, inkarnálódása elsô fokon a thaumadzein,  a csodálkozás. Másodfokon a közlés kényszere, még ha harcot, küzdelmet, krízist idéz is elô. Hogy vall Ady? ,,Ezért minden önkínzás, ének -- szeretném magam, megmutatni!'' Vagy Juhász Gyula: ,,Parfômét érezni a szavaknak... s elvérezni egy fonák igén...'' Ez bizony mindig küzdelmet jelentett. Küzdelmet és bizonyosfajta folyamatos elôzményt. Azt hiszem, minden alkotó érzi ezt, akár színnel, vonallal, anyaggal vagy hanggal dolgozik. Meg kell küzdeni mindenért. Ha nem nekünk, hát elôdeinknek! (Bár valami mindenféleképp ránk is esik belôle!) A remekmûnek is van elôzménye. Liszt olyan nagy, teljes, hogy utána már jöhet Wagner; Berzsenyi akkora óriás, hogy lehetséges Vörösmarty.

Az igazi költészet világokat és egek feletti egeket mozgat meg, ezért is tud örök érvényû szépséget, fényt, vigasztalást árasztani. Mekkora ez a mélység? Felmérhetô-e igazán? Az angyalok az égbôl zuhantak, asztrális ködökbôl, fényévek ezredébôl hull a csillag, facsúcs-magasból, ághegy-himalájáról hull a levél, a könny szemnyi magasból esik, asztal-magasból hull a morzsa, az ember álló helyzetbôl bukik -- mégis magasabbról tud zuhanni, mint a csillag, s mélyebbre, mint az angyalok! Ezt nemcsak érezni, de érzékeltetni, kimondani is a költô feladata. Valami megrendítô van itt jelen. Valami nagy, nagy misztérium. Föntebb ösztönös és igényes megfogalmazást említettem. Célzatosan. Árnyalt szavak. Mindkettô az alkotóra s az alkotásra is vonatkozik. Én mindig inkább az ösztönösen-alkotó, mint a tudatosan formáló költôhöz vonzódtam; lényem szerint ôt tartottam többre. A megérzés, az intuíció varázsát. A Hatodik Nap-tól kezdve minden könnyû, kész a teremtés! Mindennek neve, rendeltetése, feladata van. De az igazi alkotónak, a hat nap elôttibôl  kell hoznia valamit! S ez már diamonikus elem, a Tûz ellopásával azonos. Kísértés és megkísértés. Egyszerre útonlevés, vándorlás és hazatérés az emberiség közös nagy emlékezetébe. Onnan hozza ajándékát, revelációit.

S egy villanást, mûhely-világomból is.

Nyolc verses kötetemben túlnyomóan a hagyományos költészet formáit, rímeit éreztem kifejezônek, -- vagy úgy helyénvalóbb -- rámszabottabbnak. (Bár itt-ott régebben is, lázadoztam.) Ma egy belsô átalakulás, fejlôdés -- küzdelem a százarcú szóval -- révén, az avantgard rövid, zárt, töredezett, csaknem rímtelen, de szigorú, belsô kötöttséget s törvényt hordó stílusát. Belsô kényszer ez. Lényeglátóbb lettem? Valamiképp. Így fogalmazhatnám: a szó aszkézisén át eljutottam a képalkotás megrendítô, tömör egyszerûségére, amely egyszerre a lényeg egytömbbôl valóságát, legbensôbb belsejét tárja föl. Csoda, ha mindössze pársoros versek ezek? Jellemzô képletei: a Lorca-vers, az Aidephone, vagy a Levétel a keresztrôl.  S itt kell említést tennem, az írásjel-nélküliségrôl, a vesszôk, pontok stb. írásjelek elhagyásáról. Nem szeszély, divat, extravagancia, mégkevésbé hiú feltûnéskeltés ez részemrôl. Én ezzel, -- ha elsô hallásra furcsán hangzik is -- az olvasót tisztelem meg! Egy vers, kép, igazság oly sok irányból, oly sok felôl közelíthetô meg. Ha nincs a szokványos írásjel kitéve, az olvasó maga kényszerül kirakni, mégpedig belsô egyéni felkészültsége, igénye, érzelmi gazdagsága szerint s így valósággal alkotó-társsá válik, kényszerül (ha nem is szó szerint) újrakölteni a verset. (Az esztétika ismeri az Einfüllungs-Theoriet!) Valami ilyesmi ez is, helyesebben ilyesféle... Így benne, az olvasóban lesz kész, egész a vers.

A kötet összeállátásánál a jellegzetességre törekedtem. S bár ehhez tartoznának a legkezdés kora-versei, melyek még Katona Sándor néven jelentek meg itt-ott, mégis elhagytam ôket, mert épp a huszon-év verseinek válogatása okozott legtöbb gondot. Hisz a Búzaszentelés  megjelenésekor még nem töltöttem be a 23-at, tehát az e kötetben lévô verseket elôtte  írtam. Amik itt mégis ezek elé kerültek, közlésüket annak a primér (vagy együgyû) bájnak, hamvasságnak (ki nem elfogult ifjúkori verseivel szemben?!) köszönhetik, mely tulajdonuk és jellemzôjük egyben. (Gondolok itt a Kezdés, Bogár Imre, Áldassék s még párra...) S épp emiatt belevettem olyanokat is, melyekrôl tudva tudom, hogy elhagyásukat a szigorú verstan javallta volna. Mivel mentegessem e tettemet, a kritika elôrelátott kihívását? Mit mondhatok? Egy kérdést: nézted meg már figyelmesen egy fa évgyûrûit?

Költészetem szolgálat. Jegye a néppel, hazámmal, a tájjal való összeforrottság. A belôlük fakadottság és hozzájuk-tartozás, velük-eljegyzettség föladhatatlan érzése. S hadd utaljak itt lelkem transcendentális igényére is, amit így fogalmazhatnék: Lábam alatt föld van, fejem fölött ég, mindkettôvel szemben tudom kötelességemet! Ez egyúttal a kitárt szív, a kitárt kéz mozdulata: az ember felé, hogy boldogabb, -- a világ felé, hogy szebb, a föld felé, hogy otthonibb legyen!

Íme itt fekszik a könyv, itt fekszenek arcaim.

Vajon, hogy tekint rájuk az Angyal, kirôl valaki azt mondta, hogy rettenetes...

mert minden megváltozik

mert nem az semmi régóta már

már tegnap sem volt az, tegnapelôtt sem

sôt már jóval azelôtt sem

csak az Angyal szeme ugyanaz

szemeim mögött

ahogy a Hegy mögül figyel

s nemsokára hazahív


CSILLAGSZEDÔ

1930-1941


Vegyétek, egyétek

Arany búzatáblán,

Arany szél hegedûl.

A végibe ülök,

Lá-lázva, egyedül.

Színarany jegenyék

Aranyló határ,

Arany keresztek közt

Misézik a nyár.

Arany felhôt nézek,

Arany betût írva,

Hogy telik a kék ég,

S elôttem az irka.

Hogy telik a szívem,

Édes gyötrelemmel,

Kerekedô szemem,

Kerekedô könnyel.

Vegyétek, egyétek,

Szétszórom a versem,

Íme ez a vérem

Ime ez a testem...


Hozsanna

Friss kazlas napjaim

Tetejében állok.

Hozsanna fehér köd,

Piros tulipánok.

Csillagok, fellegek,

Aranykérgû hársak.

Cigányképû tücskök,

Mezítlábas társak.

Kisded király-angyal

Ím most bontok szárnyat,

Aranyozzátok meg

Ti fû-koronámat!


Vándorének

Csendemet nem fogja rozsda,

Nevettem a tegnapokra,

Híreseket fütyörésztem,

Titkok partján üldögéltem.

Szemem tükrén mindig fény volt.

Fölöttem a tiszta égbolt

Peremérôl lehajoltak

A csillagok, úgy daloltak.

A magányom csipkerózsa.

De tüske csak belül ójja.

Vár rám az ég, jöttem onnan,

Ember voltam. Költô voltam!

Ha bánat zúg rám patakban,

Aranyt mosok a patakban.

A szívem az, mit feldobok,

Kapjátok el víg csillagok!


Áldásféle önmagamra

Szeretném, ha enyém lenne

A legzordabb, büszke dac

És magányom, akár az érc,

Olvadatlan, mint a vas.

Enyém lenne a végsô csúcs,

Fehérizzás, zord parázs,

Melybôl kicsap az örök dal

S felszikráz a látomás.

Melynek csúcsa Isten-közel,

Tüzesszekér, szenvedés...

Csak az állja, ki örökli

Elijahu köpenyét!


Kezdés

Élet, hófehér subájú!

Nap, hold csillagok.

Fogjátok meg a kezemet,

Ki most indulok.

Út elején a szívembe

Csorgasd sok dalod.

Firkálj tele szépségekkel,

Még vázlat vagyok!


Alkonyat

A hegy alól, mint halk vonat,

Szép lassan jô az alkonyat.

Elébe áll egy kék virág,

Átlépi és csak jön tovább.

Elébe áll a temetô,

Lépése már nem törtetô.

Egy sírnál hosszan keresett,

De nem találta nevemet.

Tovább oson, kutakba néz,

Haja ólom, a szeme réz...

Kis udvarokba beszalad,

Ruháján könnyû szénaszag.

Rôzse lobban, felforr a tej,

Ring az ég, mint roppant veder.

A házeresz meg-megragyog

S lefolynak rajt a csillagok.


Örökség I.

Örökségem ennyi csak csupán

Könnyek között könnyen mosolyogni.

Meghajolni a gondolat elôtt.

Ha fáj a szív, víg dalba fogni.

Vigyázni szélben bimbót, rózsatôt.

Szétdalolni szívem melegét.

Hídnak adni két erôs karom,

Ha két bogárka szárnyszegetten áll

Lombvesztett, ázott, ôszi gallyakon.

A végzettel mindig szembemenni

Bátornak lenni, ha zeng az ég...

Örökségem, látod, csupán ennyi.

De nekem elég!


Biblia

Most mondta el épp a hegyibeszédet.

Kéklett az ég, mert szemeibe nézett.

Nyúlt árnyaik a zöldes vízre dobták

A nyugtalan fák s harántdôlt vitorlák.

Szakadt hálókról kék, ezüst patakban

Vízgyöngy szakadt s tûnt el a rôt iszapban.

S egész közel az ismeretlen éghez,

Nagymesszirôl a Tábor csúcsa fénylett.

Méh zümmögött. Madárka szólt. És drága

Arany kalászok ájultak a nyárba.

Az öböl mögött a visszhang zokogott,

Mert hallotta, hogy a ,,sírók boldogok!''

És este lett. Szállt két évezred szárnya.

Akkor léptem én épp a Bibliába.

Uram, mondd, mi lesz üdvösségem sorsa?

Lehajolt. S valamit írt lassan a porba...


Nyári éj

Az erdô mély, zöld fák alatt,

Fehér halott, fekszem hanyatt.

Meghaltam rég, csak álmodom,

Hogy élek és dalolgatok.

Oly újszerû a nyári ég,

Rózsagallyon száz rózsa ég.

A fû között, mint bakter áll

Lámpással, egy jánosbogár.

Pár csillag reszket messze fönt,

A kakukkfû még ráköszönt,

Aztán elalszik sebtibe

A margarét s az estike.

A fák között suhan a szél,

Félálomban ô sem beszél.

Egy jegenye fény-ingben áll,

Szundikál, ha vánkost talál.

Fölötte kék felleg úszik,

Fejét ráhajtja, aluszik.

Az álom jô, kezében fény

És megül mindenek szemén.

Édes varázsát szétküldi

S a csend a holdat fésûli...


Babér

A költôszív elátkozott homlok.

Rajta csak az áldás hófehér.

Elôbb a láng, majd a töviskorona

S csak aztán az irigyelt babér!


Hála

Nem lettem hadvezér, sem hôs.

Nem ültem tort vad csatákon.

Ha zeng a kürt, gyôzteseknek

A vivátot nem kiáltom.

Nem voltam emberfeletti,

De ember a borús mákon.

Köszönöm, hogy látom arcod

Megragyogni egy fûszálon!


Giorgone

Surrannak a fecskék.

Az ég nefelejcs-kék.

A hold nefelejcs-ék,

Benn száz nefelejcs ég.

Ezüst fellegecskék,

Tenyerén az esték.

Tûnô bánat, festék.

Hulló levelecskék...


Egyszerû dal az egyszerûségrôl

Egyszerû légy, mint as ösvény,

Minden házba, mi betér,

Tártkarú és barátságos,

Mint a lányos pipitér.

Egyszerû légy, mint a korsó,

Vidámszívû és kitárt,

Fénylô mosoly, mi kinyitja

Szívek ajtaján a zárt.

Egyszerû légy, mint az álom,

Amiben hôs is lehetsz,

Meg nem sebzô, mint a holdfény,

Mely a csillagokba vesz.

Egyszerû légy, mint a kristály,

Szétsugárzó, szép öröm,

Féltsd a lelked szûz hímporát,

Ne mossa le soha könny.

Hajnalcsillag, alkonyégen

Kézszorítás, jó meleg,

Mint a harmat, mi virágok

Kelyhérôl tisztán nevet.

Egyszerû légy, mint a gyermek,

Játékszere a nagy ég,

Ki koporsók, vermek hátán

Égi biztonsággal lép.

Tanítsd mesemódra élni

Ezt a nyûgös életet,

Hol kijut a szenvedésbôl

S minden vállra jut kereszt.

Hogy kis utak, csöpp kis célok,

Csöpp unalmak, csöpp csodák

Minden napok martyr-ágán

Rak fészket a boldogság!

A nagy élét titka ilyen

Egyszerûségben lakik,

Egyik naptól, másik napig

Tegnapoktól, holnapig!

Hôs maradni! El nem esni!

Fénybe mártva homlokod,

Lágy kenyérrel visszadobni,

Azt, ki kôvel megdobott.

Kétannyira elkísérni,

Azt, ki lépni kényszerít,

Megfelezni köpönyöged,

A sebekre tépni írt.

Tiszta légy, mint a szabadság

S szabad, mint a gondolat!

Mint tenyér, mit homlokával

Olvashat el a bús vak!

Egyet tanulj: hinni, hinni!

Mert csüggedni nem szabad.

Ôrzôk féljetek a strázsán,

Minden ôr, rabnál rababb!

Légy ember az emberek közt!

Jóízû, mint a kenyér!

Titkot ne hordj, olvasható,

Nôni-szomjas, mély gyökér.

Bánat-völgyén csak zarándok,

Kit nem rág a félelem

S hazaérsz, már vár az Isten,

Kitárt-ölû Végtelen!


Számadás este

Lám ennyi csak, mit ma elértél

Mások helyett elmondtad az imát

S a te kérésed meghallgatatlan maradt.

Betegeknek, kik sajkáik elkötötték,

Csempésztél csöpp reménysugarat.

Fecskéket csaltál pár szegény-ereszre.

Dalt daloltál daltalan ablakok alatt.

Teltfényû, tükrös gyermekszemekben

Megcsillogtattad Istent s magadat.

Nem sok, hidd el.

Mire vagy hát büszke?

A mindenséghez annyi, amit tettél,

Egy fûszálat, mit letiport a láb,

kiegyenesítettél...


Gyalogösvény

Patkónyomak közt kanyarog

Az életem rajta gyalog.

Lankadatlan réten, vízen,

Sosem pihen, sosem pihen.

Nem torpan meg, hegyekre hág,

Viharokon keresztül vág.

Az ôseim büszkén, lovon,

Én már csak így, gyalogoson.

Szívetekhez így is elér,

Amíg egyszer tetôre ér.

Csák jôdögél Meotiszból

S lehet, egyszer visszafordul...


Ôsöm

Szemében szikrázó,

Holdas országutak,

Szívébe ordas szél,

Dalok után kutat.

Arca mély tengerén

Vad, tarajos habok.

Magyar kezek vágták,

Kajtorgó labancok!

Futott Rákóczival,

Megtért Rákóczival.

Parolázott ninccsel,

Búsuló kuruccal.

De soha áruló!

Soha Bécs, se ármány!

Áll, mint egy magányos,

Ôsi szerfa, bálvány...


Az a másik

Bizony bennem, sokszor érzem,

Láthatatlan él a másik.

Koppány üköm, táltos fajta,

Ki a vad pusztába vágyik.

Kelevézt kap, lóra pattan,

Amíg én a zsoltárt mondom.

Vagy tûz mellett, szeri kobzán,

Igricdalt ver, pogány módon.

Kétfelé húz az egy-vérünk!

Ha én térdem, fejem hajtom,

Ráncba fut két ferde szeme,

Küllô marad templomajtón.

De ha hulló fajtám sorsán

Kiáltani, vérem lázít,

Legbelül, a szívem mélyén,

Csak átölel az a másik.

Összebékél mindörökre,

A szívembôl néz reátok.

Együtt kapunk föloldozást,

Vagy együtt száll ránk az átok...


Magyar sors

Ködbeszédült, megfakuló,

Áldottsorsú jegenyefák.

Oltári láng, gyújtott fészer,

Ének, sírás, bús tivornyák.

Semmi új és semmi régi,

Csupa szent és csupa titok.

Pusztaszer és szent Pilisek,

Horpadthátú királysírok.

Magyar sors és semmi, semmi!

Így bolondít Európa...

Mert itt mindig mienk a víz,

Hej, de másé mind a fóka!

Ilyen virtus még kevés volt,

Ilyen virtus nem lesz többé.

Csupa csók volt, csupa semmi,

Életünk az égé s földé!


Magyarságom

Egy a lázzal,

forrósággal,

az élettel,

a halállal.

Kárhozattal,

üdvösséggel.

Kenyér és víz,

egy az éggel!

Oltári láng,

gyújtott fészer...

Csipkebokrán

szívem ég el!


Honfoglalók

Fölöttük az ég viharral,

Tele pata s bivalynyommal;

Villogtatott ezer fenét,

Kifordított tengerfenék,

Elôttük a bokrok ölyvvel,

Szláv, kabar és besenyôvel,

Lassan több volt a sebesült,

Mint ki kócos lovakon ült,

Egész népe oda veszne,

Ha fordulna, visszamenne,

Föláldozták az agg Álmost,

ki népével visszavágyott,

S Árpád véres gyula-karddal,

Lezúdult egy marok rajjal;

S a szekérsor, a málhájuk,

Mint füst, lassan folyt utánuk...


Magyarok szimfóniája

A hold most csókos csoda-kút,

Ezüst poros a vén tejút.

Valahol zúg egy kômalam

És elmereng egy dallamon.

Gellért és Walter hátranéz

És lassan minden ködbe vész...


Tihanyi domb

Hull a fény a Tihany dombra,

szórja az ég nyalábolva.

szórja, szórja, szórja, szórja,

mintha négy nagy sebbôl folyna.

hull a fény négy nagy kék sebre,

teméntelen nagy, kék vízre,

a nyihogó, vad habokra,

hullámsörényû lovakra...

hull, hull a fény, énekelve.

Aszófônél egy lófejre.

Aszófônél egy kopjára.

tán a horka sírdombjára.

Mikor testét felnégyelték,

ami maradt, itt temették,

átvert szívét, kivájt szemét,

Tihanyba meg szép Szár Endrét.

fénnyel telik száz barázda,

arany írással a tábla.

hull a zsarát hét határba.

a szívemre, a hazámra...


Hazám I.

Ôszi levél

Ôszi fákon.

Ôszi holdfény

ôszi tájon.

Ôszi arcod

Ôszi tájkép.

Hallgatagon,

Némán is szép.

Ôszi szél csak

Fújja, fújja,

Felejtse el,

Aki tudja...

Keresztednél,

Ki megállott,

Annak neve

Legyen áldott!


Somogyi táj, aranybölcsô

Ahogy dalom most kibontom,

Egész ég a pólyarongyom.

Rinya fölött arany felhô.

Várd, amíg a csillagod jô.

Aki vár, kit sors marasztal,

Nagyobb lesz, épp hét arasszal.

Mindenkinél nagyobb lesz ô.

Somogyi táj, aranybölcsô...

Hej az apám, hej nagyapám,

Üres markát fújja a szél.

Tôlük nekem jussom nincsen,

Csak a szó, mi dalban beszél.


Bogár Imre

Látó szemed, jaj, kiszúrva,

Rajtuk két öl föld van.

A válladon, dacos szádon,

Hej, mekkora csönd van.

Nem fehérül vászonüngöd,

Sem fogaid fénye.

Grófkisasszonyt ölelgettél,

Léprementél érte.

Bogár Imre, ölôidnek

Megbocsájtasz, látom,

A sírodon nem fegyver nôl,

Furulyafa, három...


Áldassék

Áldassék ez alkonyóra,

Simogass meg Istenem.

Szórd kegyed kis lázadódra,

Összeteszem két kezem.

Legyen békéje a szóknak,

Lehunyom a két szemem,

Könnyezôknek és síróknak.

Simogass meg Istenem.

Minden harc és minden lárma

Csituljon el szívemen.

Te lakjál benn, te légy álma.

Simogass meg Istenem.

Áldassék ez alkonyóra,

Összeteszem két kezem.

Szemem húnyom, figyelj szómra.

Simogass meg Istenem.


Örök embersors folytatásnak lenni

Ez vagy te, boldog huszonhárom évem,

Glóriás kezdés, megállt folytatás.

Tavaszaim fehér mámorában

Istennel kötött boldog, tiszta nász.

Tulajdonképpen

Fehér folytatás vagy

És kezdet egy nagy kezdet kezdetén,

Ahogy lelkem nyúl az ég felé,

Úgy teljesül benned is a fény.

Örök embersors folytatásnak lenni,

Bennem a folytatás mégis megakad,

Valaki testem márványsírkövére

Meg nem lett neveknek, koszorúkat rak.

Óh titkos embersors! egyre megy

Minden itt,

S te ugyanaz maradsz,

Minden percben mégis változol,

Öröktôl-gondolt sorsúton haladsz.

Napjaim arcát magadban hordozod,

Igés jövendôk hordnak benned hôst

S köszöntöd a tegnapok futását,

Mint régismert, titkos ismerôst.

És eljönnek a szárnyas látomások,

Piros esôt zúgatnak rád a fák,

Kínálkoznak harmatos Tejútról

Örök diadémnek csillag-koronák!

Tulajdonképpen

Fehér folytatás vagy,

Fényben kezdett kezdet, tiszta folytatás,

Mi tart mégis s formál ugyanazzá

S miért leszel minden percben más?


Különös, furcsa imádság

Nem kérek mást Uramisten,

Lankadt szívvel, nagysokára,

Csak egy csendes, szép imádság

Maradjon meg alkonytájra.

Hogyha majd az álmos este

Szívemen keresztbe fekszik

S a virágok fáradt kelyhük

Szépen, csendben leeresztik,

Tudjak mosolyogva halni.

Kísértésbe ne vígy többé.

Hiszen ilyen ritka rózsák

Az égé már, nem a földé...


Tégy félre valamit

Tégy félre valamit

Csendedbôl s tégy félre

Lármádból, nyárból is,

Mi elég lesz télre.

Tégy félre valamit

Örömbôl is, ha van,

Jó lesznek morzsái

Majd a bánatodban.

De bánatodból is

Tégy félre valamit,

Kell a súly, mi ajzza

A lélek szárnyait!

Tégy félre mosolyból

S a könnyeidbôl is,

Egyetlen drágagyöngy,

Mely soha nem hamis.

Szíved, mindent, felezz!

Emberséged soha.

Ha az kell: tékozolj!

Egészbe add oda!


Magyar nyelv

Magyar nyelv, édes,

Édes anyanyelvem,

Hol születtél?

Hol szívtad ízeid, színeid?

Csadamély-zengésû zenéjét friss, fürge szavaknak?

Néha vihar vagy! Néha parázsló tûzvész! Kikelet!

Néha meg telt ég s rajtad csillagmiriádok ragyognak.

Harmat vagy néha; pár furcsa virágon könny vagy és illat vagy! S nyáron

Madárdal. Halk patakcsobogás. Szitakötôk szárnya-danája.

Édes, távoli zümmögés. Vagy kiáltó dörgés. Vad indulatok vad

Villámló zuhatagja. Fák szava, szél szava, rétek imája.

Völgy ölelése. Kurjantás. Ének. Szeri-dal Hallali! Harci vezényszó!

Havasok nyögése. Cikkanó késhegy! Kôbalták izmos zuhanása.

Néha meg nádsíp. Hajlékony fûzág. Fûvek lágy selyme-simulása.

Bársony tilinkó vagy, ôz-sírás, fekete lombú vadonban.

Néha meg kard vagy!

S kit megsebesítesz, örökké érzi hûs pengéd élét.

Bárhol barangol, idegen földön; utakon, tájan, országhatáron --

Visszasír téged! És visszaérez, mimt anyját a gyermek,

Kirabolt sír a holtat, esküjét a lélek...

Szeretlek, édes anyanyelvem!

Igék, alanyok, lobogó hajú jelzôk!

Bô teli-zengés, remegés, sejtés, leányszemû álom.

Férfi-erô! csillag, gyöngy, forró, diadalmas asszonyi alázat.

Mert te vigasztalsz, lelkesítsz, áldasz.

S rajtad keresztül hallom, szólni az Istent!

És szeretek mindent,

Mit kifejez csodadús-ölû árnyad,

Fényed, muzsikád, dallamod, hangzatod hajlékony s kemény vonala.

Szeretem azt, ki téged beszél! Ott csüngök az ajkán.

Kiben vérré válasz és más szívek rétjét öntözöd bô folyamoddal.

Játszom veled. Simogatlak. S mint piros cseresznyét

Szedegetlek rímed kosarába. Imádkozom rajtad.

Tisztellek. Ízlellek. Kortyollak halálos korttyal.

Belôled kötözök szárnyakat a földre,

Hogy közelebb jusson az éghez...

Mindenkit szeretek, akik értenek. Halkan mondanak téged.

Kik testvéreim a szóban, szavaidban!

Mint ámuló gyermek, állok elôttük,

Kerekre-nyíló, csodálkozó, nagy teli-szemekkel.

Kik úgy jönnek le a dombról, viharos hegyekrôl, jönnek a rétrôl, mezôkrôl,

Mint hatalmas szálfák! Rengetegek orgonálnak szívükben.

Vállukon szerszám, kezükben kakukkfû, hajukban csillag,

Amiket ide áldoznak és szétszórnak közöttünk;

S mind, mind téged, anyanyelvemet beszélik.

Ujjongok velük, kik teveled indulnak, hódítni világot!

Hogy naggyá tegyenek, idôk s emberek felett, örökre. Amen.


Életem

Úgy adták a századok életem

Kézrôl kézre, mint korsót

Áldomás után, harcos ôseim,

Mibôl erôs és boldog jövendôt ittak.

Tele van a rét gyöngyvirággal

S kelyhükbôl sárgabögyû rigók

Szürcsöltek, piros csôrrel,

Víg dalt és új tavaszt...

S elszálltak a hajnali szélbe.

Óh életem, te drágamívû korsó!

Gyöngyvirág édes, szûzi kelyhe.

Ki fog tele tölteni téged

S ki fog kiinni fenékig?


Betlehemi éj

A hold beszûrt a kunyhórepedésen,

Ezüst almot hintett szerte szépen.

A glória már fényes-messze zengett.

Elaludtak. Szendergett a Gyermek.

Mária édesen a bölcsôre hajolva,

József, az ács, s fejénél a szalma.

Aludt a csacsi és a hû ökör,

Ez éjjel nem riadt egy kutya sem föl.

Bogrács alatt a tûz. Csuporban a tej.

A fák, a bokrok, mind. És száz virágkehely.

Aludt a jószág. A tágas gádorok.

A mindig virrasztó csordapásztorok.

Egy kis bari, tán álmán, bégetett,

Sóhaja gyapjak tavába veszett.

Aludt a ház. A csend. A kispatak.

Háztetôn a nád. S a házelôtti pad.

Aludt a szerszám, a szíjj. Ostoron a nyél...

A gyalogúton állva, elaludt a szél.

Gyöngytollú szárnnyal, mind, a madarak.

Aludt az éj is, egy nagy fa alatt...

A glória már csak szinte zümmögött,

Mint a hold zenéje, alvó fû között.

A Hûség virrasztott

Léptét hallani,

Hogy ébren legyen itt

Mindig valaki...


János apostol egy szirommal beszél

Már nincs hazád!

Ég és föld közt lebegsz,

Akár a hold, akár a Nap,

A planéták és a csillagrendszerek.

Tán a Lélek szárnya mennydörög,

A természetfölötti fogantatás!

Még fogni szeretne a föld, örök

Súly s tép e fénylô szárnyalás.

E zuhanás, a mélybôl fölfelé --

Vagy le; -- hisz itt nincsen már irány,

Erre, arra. Az örvény van jelen.

Helyed ismeretlen már a fán...

Nincs jászol, szalma, -- angyalak kara

Nem kiált rád zengô glóriát.

De leválva az almafakocsányról,

A világ hazád és már nem hazád!

Virág voltál, örökkön örökké!

Nem marad utánad egyetlen gyümölcs.

Eloldtad magad minden elmúlástól,

Csak pillanatra láthatott a föld.

Stigmád a fény, a lételôtti lét.

Nem tapad rád a végesség íze.

Ujjongva szállsz. S a fénybe hozsannázod:

Kezdetbem vala az Ige!


Húszévesek malma

Húszévesek malma (Korunk falára)

Malom vagyok s az élet ittfelejtett,

Zúzott vitorláim nem próbálja szél.

Kifogyott a búzám, üres a garat,

Villámló viharral új harcra nem kél.

Bennem ôrölték a háború lisztjét,

Doberdó vad poklát, ágyúszót és jajt,

Felöntômön bús, véres álmok nyíltak,

Innen zsákolták a világba a bajt.

Eszméket öntöztek dúlt garatomra,

Kant és Nietzsche volt a keserû molnár,

Fekete volt a liszt, ganéja, pora

Befogta a tengelyt s azóta nem jár.

Tépett vitorlával, kigyúlt viharban,

Lisztemet szórták diplomata-boncok,

Egymást kenték vele, míg alig láttak,

Ôrültek, zsenik, kanászok, bolondok.

Átfestettek és ,,új kultúrát'' írtak

Megrokkant, esett, keshett vállaimra,

Tanították Hitlert, új ,,emberséget'',

Szemükben Isten -- álom, utópia!

Kultúrából csók lett s csömör a csókból,

Kín a szerelembôl, s adója véres,

Megôrült kánkánt jártak a századok,

Nincs búza garatra, ami van férges!

Jöjj hát Molnár! Jöjj tavaszunk a télre!

Friss szél feszítse a malomvitorlát,

Új emberség s a világ korhadt malmát

Forgassa meg vadul új fiatalság!


Invocatio

Az éj dajka énekelget,

Dajkálja a síró eget.

Épp most kezdi bepólyálni,

Fehér felhôk pelenkái.

Ráülteti egy csillagra,

Tejút tejével itatja.

Tör melléje holdkalácsot,

Szinte hallani, hogy csámcsag.

Engem ne tejjel itasson!

Vad szelekbe pólyálgasson.

Nekem villámokat adjon.

Zivatarba takargasson.

Izzó koszorút fejemre,

Adjon csillagot kezembe.

Verjen, sose dédelgessen.

Engem viharnak neveljen!


A szentlélek himnusza

A Lelket várom, a Nagyszerût,

Mi Szépségekben szíven üt.

A Lelket, ki az Atyától lett

S a vizek felett lebegett.

A Lelket, akiben élet forr,

És rózsáival teleszór...

A Lelket, mely gyújt, csodát mível,

És betölt kegyelmeivel.

Mi föntrôl, egekbôl árad át,

Az örök élet áramát.

Mi telít, ürít és újra tölt

És újjászületik a Föld!

A Lelket várom, az Ihletôt,

Ki megvigasztal szenvedôt,

Ki megihleti az alkotót,

Akartat velünk minden jót!

Ô áll mögötted, ha verset írsz,

Ha víg vagy és ha sírva sírsz.

És rádcsorog, mint hû, szende fény,

Mint piros szárnyú költemény.

A Lélekre várok, lesem én,

Mely örök ifjú, sose vén.

Ifjabb, akár e zengô tavasz

És szirmaival behavaz.

A Lelket várom, dús égi Szél,

Ott fú, hol akar és beszél.

Mond kimondhatatlan szavakat

És kormányoz világokat.

Mint Isten zord villáma repül,

Pápák szavára települ.

Zúgó Vihar, mi úgy rohan át,

Hogy elgörbülnek a koronák.

Mint irgalmas szellô lengedez,

Békéjével simít, legyez.

Megkérem, mondjon majd értem szót,

Védje az egyedülvalót.

Velem, veled, és vele legyen,

Hogy minden ember szent legyen!

Legyen, aki víg s ki bús, az is,

S legyenek mind a holtak is...

A Lelket várom, Vigasztalót,

Hogy szóljon és mondja azt a Szót,

Mi tisztán a Lélekbôl való,

S egyedül örökkévaló!

Amely minden szóba beleszól,

Melyre a cédrus meghajol,

Amely száll a Libanon felett,

És Kérdés is, meg Felelet!

Amely zengve zúg és zúgva zeng,

Magasságban s a mélyben lent!

Ki az Infernókban s Poklokon,

Az egyedüli Hatalom!

És ki egyedüli Úr csupán,

Pecsét, az Isten trónusán!


Tûzhimnusz

Tûz, te dalolj, okosíts,

Új reményre jogosíts.

Tûz ragyogó lobogó,

Madárdal, citeraszó,

Szárnyaim kidaloló,

Tépett eget karoló,

Te mohó, terebélyes,

Te veszélyekkel késes,

Sebeiddel sebesíts,

Fellegekbe menekíts!

Hordhassalak vállamon,

Légy mindig a pártomon!

Legyek hevedtôl heves,

Lángos lángodtól tüzes,

Üllôdön te verj sebes

Virággá, tündökletes!

Én te, én te, én te, én,

Fény te, fény te, fény te, fény!

Legyek veled telt edény,

Légy osztatlan az enyém!

Teljek színültig veled,

Míg egészen te leszek!

Te én, te én, te, te, te,

Versem izzó krátere!


Genesis

Szemedben roppant világok

Súlytalan és sötét

Tömege gubbaszt, de lényed

Lakja a menny körét.

Kezedben csillag-csapatok

Fény-serege fészkel,

Még nem teremtettél idôt,

Még nincs nappal s éjjel.

Még nem mozdult a lusta köd,

Szárnyai letörtek,

Akaratodban volt csak ég

S alakja a földnek.

Még nem volt tér és nem volt hely,

Hol megvesd a lábad,

Még nem volt ember, ki dicsér

S zengje sok csodádat!

Még nem volt hang és ritmus sem,

Nem volt szín, sem alak,

Nem voltak halak, állatok,

Csak ernyedt ôsanyag.

Idôelôtti nagy idô,

Csend virraszt az ûrben,

Minden nem-létezô ragyog

Benned, mint tükörben.

Még nem indult el semmisem

S nem volt még megállás,

Magadban voltál, egyedül,

S kívüled nem volt más!

Ha szóltál, szavad visszahullt,

Visszhangként magadba,

Önmagadat szemlélted csak

S formáltad alakba...

Még nem volt múlt és jövô sem,

Folyamágy hat napnak,

Te tudtad, benned minden van,

De ôk nem, hogy vannak!

S ím ekkor akartad: Legyen!

Minden külön képed.

Magadból kölcsönztél színt

S mindegyikbe lényed

Öntötted át s a létezés

Titkát rájuk szabtad,

És rajtad kívül zúgtak el,

Mik benned ragyogtak!

Szemedbôl villan, kidörög

A fény s énekelve

Hasítja ketté a ködöt,

Nappal s éjjelekre...

Már mozdulnak szép ujjaid,

Hogy vízeid mérjed

És fényes útját fussa meg

Sok zord égcseléded.

Hördülnek dörgô tengerek,

Esôk trombitálnak,

Víg pacsirtáid egekig,

Fellegekig szállnak.

Fák születnek és tollasan

Lobognak a szélbe,

Még anyameleg az új föld

S kezedben a fészke.

A sár-agyagból indul már

Ádám, Éva teste

S a roppant csillagok félve

Néznek egy keresztre...


Katicabogár

Csak csöppnyi piros életed van

És hét petty apró szárnyadon.

De láttalak egy délután,

Mosolyt szórtál pajzán leányarcokon.

Kezükbe vettek, s csaltak, csaltak:

,,Katicabogár, merre lesz a párom?''

S te öszötönbôl írt körökön repültél,

Szemükbôl aranyozott szárnyon...

Örömöt szórtál s kacajt vetettél

S ringattad ôket csöpp, kis mese-hintán --

Apróka, hétpettyes katicabogárka,

Ha elindulnánk kis életed titkán --

S megtanítanánk mindenkit mosolyogni,

Csók-hintákból fonnánk örömöt,

Ledöntenénk minden tilalomfát,

Rózsa nyílna a tövisek között.

Ha csak egy csöppnyit szeretnénk egymást

S letörölnénk minden könnyeket

S vezetnénk örök, égi körökön,

Fényszomjas, tágult, ember-szemeket,

Hogy Istent lássák, örökre, mindig

S ne fájna beléjük a föld,

Egy mérhetetlen Tenger dalolna nékik,

Mely minden vágyat tép és tölt...

Katicabogár, csöpp kis pettyes élet,

Nyári napba haló szárnycsapás,

Én ma elraboltam tôled titkodat,

Mely egyszerû, nem büszke, nem is harsonás,

De mély akár a könnycsepp vagy a tenger --

Igaz, ribilliót, nagy csodákat nem ver,

De hova széthull csöppnyi vágya,

A szíveket szent glédába regrutálja,

S mosolyogni tanul, ki rég elfeledte,

Hogy csók-sövénybôl van fonva a kertje,

Hogy ringatni jó ezer mesehintán

S tükrözni Istent boldogan és tisztán

A legnagyobb kincs...

Óh kis pettyes testvérkém, köszönöm,

Nékem semmi problémám nincs már,

Ma láttalak és szétkiáltom, emberek!

Csak egy csöppnyi örömöt szerezzetek,

Mint a katicabogár...


Mária

Szemében ibolyák nyíltak,

Kékebb volt, mint a tó,

Kékebb volt, mint az ég,

Szemében ibolyák nyíltak

Hajával játszott a szél,

Fehérebb volt, mint a hó,

Fehérebb volt, mint a hold,

Hajával játszott a szél

A tópartan énekelt,

Hangjában erdô muzsikált,

Hangjában csadálkoztak a hegyek,

A tóparton énekelt

Kösöntyûjén tisztaság,

Szebb volt, mint a százszorszép,

Szebb volt, mint a csillagok,

Kösöntyûjén tisztaság

Cipôcskéjén gyöngyszemek,

Halkabban lépett, mint a fény,

Halkabban lépett, mint az árny,

Cipôcskéjén gyöngyszemek

Teljes lett malaszttal,

Benne szépült meg a föld,

Benne szépült meg az ég,

Megváltónk Anyja lett...


Vagy-vagy

Vagy-vagy!

S legbelül bennem roppant valami.

Vagy elérni a Végtelent,

Vagy egy szó tövébe roskatag omlani.

Vagy kigyúlni szikrázó Csodának,

Vagy mihaszna szélben

Elégni kis család-parázsnak!

Vagy-vagy!

Itt két út van és nincsen harmadik.

Vagy ûzött leszel, egyedül, magános,

Vagy olyan, mint minden századik

Ember, kisszerû, cél-hôs, hûhós, sietôs,

Kis kert, kis szoba, asszony megigézett foglya.

Vagy megállsz szent

Fáklyának a legmagasabb Ormon

S dideregsz, ha meztelen virágok

Illatát csapja rád a szél,

Korbács lesz kezedben

S hû kutyaként,

Szûköl benned a vér!

Vagy-vagy!

Tán már századszor mondom.

Az Isten ment az éjszakán keresztül

S vállaltam a sorsom!


Úrfelmutatás

Tudom, ha nem lennék kettôs, mint Tamás

Megáldanál a meleg csodával engem:

Táborhegy lenne minden Úrfelmutatás!

Tudom, ha tiszta lenne a szemem,

Engednéd, hogy lássalak...

De kettôs vagyok, a lélek és a test,

A világé, a gonosz világé

S remegôn, félve, rajongva tied.

Kettôs vagyok, igen és nem, a hívés

És a tagadás,

De csüngök rajtad mély, búgó szerelemmel

Szerencsétlen, kétkedô Tamás.

Pedig a kelyben szent Véred csobog,

A Vér, a Vér, amely kiontatott a Golgotán!

Ó, csak egyszer ízlelhesse szám, úgy,

Mint ízlelte a tizenegy tanítvány

Veled az Utolsó Vacsorán!

Ó, csak egyszer engedd, hogy rajtam átlobogjon

Az élet, az igazi, bôséges élet,

Mely ha a Szôlôtôn maradunk

Duzzaszt csodálatos ember-venyigéket,

Mert te mondtad, te vagy a Szôlôtô...

Engedd, nagy, szent zuhogással

Rajtam keresztül ömleni

Isteni életed rejtett titkait,

Hogy vérem, rossz vérem átváltozzan

S megéljem egyszer a konszekráció zengô szavait!

Legyek az Újszövetség ujjongó misése,

Vihessem misebornak a vérem,

Ostyának adhassam a testem

S átváltoztasson szavad kábító zenéje...

Uram, mikor már sokat miséztem

S felkent kezemben sokat hordtalak,

S életem a megélt Biblia keríti,

A Kosár, a Bor, a Kenyér és Halak

És tiszta leszek a naponkinti csóktól,

Mi ajkadról, ajkamra hull --

Fogadj el,

Élô, égô áldozatnak,

S fogjon ostyának engem Isten-ujj,

Állj a helyembe és fölém hajolva,

Rámvetve öröklátó, tiszta, mély szemed,

Leheld rám a konszekrációt, Uram,

Változtass át s legyek örökre a Tied!


Hittanóra

Itt nincs semmi.

Négy iskolafal

S a falon feszület.

Hatvan gyermek szeme tükröz,

Szórják felém éhes lelküket.

Valahol messze, egy nagy Ágon

Virág bomlik, mint itt a szívekben,

S a suhogó, nagy, kíváncsi csendben

A megtestesülést magyarázom.

Uram, Uram, add meg a szót,

Az értelmeset és egyszerût,

Mikbôl áll az örökkévalóság,

Hogy mondhassam a nagyszerût!

Kis kagylók ezek s Te vagy a Tenger.

Én meg gyarló, kicsi ember,

Akarlak mérni roskatag szavakkal,

Hogy értsenek, hogy lássanak.

Végtelent kilózom emberi súlyokkal!

Itt nincs semmi.

Nincsen mámor,

Mint, mikor a predikátor

Megrészegül saját szavától

S dörgô igéket zúg melle boltozatja,

S átmeditált, mélytüzû igéjét

Más szívekbe szelíden csorgatja...

Itt nincsen semmi!

Nincs ünneplés, zúgó tapsvihar.

Csak csendben omlik el a titok,

De tudom, mit most lelkükbe írok,

Az úgy marad.

S ha nem is kapja szárnyra ezer újság,

Amit, itt elmondok nekik,

Egyszer tôlük is, de tôlem is,

Számonkéretik!

Mindegy mellett ott áll az Angyal,

Paradicsomot vigyáz, lángoló palossal!

Itt nincsen semmi!

Nincs bók, mosoly, selyemsuhogás,

Ha szépet mondunk --

Ez nem ünnepély, nem lázas rohanás

Gondolat-hegyek szélmarta ormain.

Itt nem kísért gyilkos meredély...

Egy van csak itt: a Mély!... a Mély!

Ezt látom itt minden szemben,

Buksi tavakban, kicsinyekben

S e kis tavakon zúgatok át,

Sok ragyogó szó-vitorlást,

Hogy vigyék e tiszta szívekbe be

A nagy Titkot, mitôl Ágostan összeroppant...

Ó, Uram, én nyomorult hant,

Hogy magyarázzam meg e kicsinyeknek:

Te az embert úgy szeretted,

Hogy emberré lettél egy téli éjszakán

S meghaltál értünk a Golgotán...


Hegyibeszéd

Már régóta nem sírtak rózsát a kertek,

Meztelen testtel lihegett a nyár.

Megszorult magban meghalt a kenyér

S csókasereg csippantotta, kár.

Nem történt semmi! Holt mágusként,

Nehéz álmot álmodott a tó.

Csoda lenne, ha valaki most szólna

Fehér testet öltene a szó...

És szólt egy éhes, minden a Kenyér

És szólt a bölcs, több a Gondolat.

A kéjenc búgta, legtöbb a Vágy,

A filozóf, a Lényeg megmarad.

A hivatalnok, fizesd meg Adód,

A hatalam, Tömjéned add nekem,

A katona, legnagyobb a Kard,

A bankár hencegett, ki bír velem?

A vak sikoltott, jaj szeretnék látni,

A szerelmes, minden Szerelem,

Az optimista, minden csupa Rózsa,

S a pesszimista, minden Sírverem!

És nem történt semmi...

És ott álltak a hegy tövében mind.

A koldusok s a vétkes vámszedôk

És éppen arról folyt a szó közöttük,

Hogy megtelnek mind a temetôk,

Hogy elhervad a virág és gyönyör,

És kár jónak lenni, boldog az erôs,

Boldog, ki mindig csak kacag

És mást legyûr, és rangos, tehetôs...

S az út porában, vállig érô hajjal,

Lassan Valaki, föl a hegyre jött,

És úgy látszott, mintha, mintha szállna

S aranykör lebegne a feje fölött.

A tömegbôl még a panasz morajlott,

Mikor ô szólt halkan, hogy elég!

Homlokán megfénylett a betlehemi csillag

S testet öltött a hegyibeszéd.


Ideál

Úgy történt, a tanítványok

Kutatták, mi legértékesebb?

Mindegyik mást tartott annak

S vitájuk egyre hevesebb...

S szólt Péter, legszebb a tenger,

A mély és benne a halak.

Dehogy, szólt rá Bertalan,

Legszebbek a madarak!

Legszebb a csend, vélte Fülöp,

Tádé rá, a csillagok.

Legszebb az arany, suttogta Júdás,

Szivárványnál szebben ragyog...

Mégszebb a kalász, szóla Máté,

Belôle lesz a kenyér,

Jakab megtoldta, szebb a szôlô,

Belôle bor lesz s borból vér.

Tamás komoly volt, legszebb az ég,

Merengett a teremtett világ,

Jánas mosolygón álmodott,

Legszebb a rét s a hóvirág!

S folyt a vita... Sose lenne vége.

Sodra nôttön, gyorsabb, hevesebb.

Jézus ott állt, fehéren a napban

S magához vont egy gyermeket...


Egyszeregy

Szemben van a nagy iskola velem,

Hatvan-hetven apró kis fejen

Az egyszeregynek szörnyû titka jár.

Nyitott ablakon figyelem,

Hogy vergôdnek szabad kis fiúk,

Mint kalitkába zárt madár;

Apróka, szöszke lányfejek

Siratják, hogy elfutott a nyár...

Egyszer egy az egy! -- kiáltja

Kórusba sok gyerektorok.

A végtelenség ajtói mögött

Ezer kis huncut angyal mosolyog!

Mert nehéz, nehéz a számtan titka,

Pedig a számoknak lelke van!

Oh mit ér az, mit ér az, ha

E kis fejek elôtt rejtve van.

Egyszer egy az egy! -- kiáltja

Kórusba mind, valahány

S szûrôdik a hangegyveleg

Az utcán át, szobám ablakán.

Fejem lehajtom. Töprengve töröm.

Bizony nem értem, hogy szaladhat

A Föld, a Nap s a többi bolygó

Biztos és örök körökön...

Bizony nem értem én sem, én sem,

S velem nem értik sok nagyok,

Hogy mért vannak gazdagok, szegények,

Mért vannak jó és rossz napok?

Bizony nem értjük mi sem a sorsnak

Kuszált és néma titkait,

Az élet, nádpálcás vén tanító,

Mindennap új titokra tanít...

Fejem lehajtom: a számnak lelke van?

Oh e tétel hamis, hazug,

Szörnyû képlet kifejezni

Számokban a háborút!

A számokban ott nincsen lélek,

Gsak millió és millió halott,

És vérben áznak az utcafrontak,

Gyárak, tetôk és balkonak...

Oh, nekünk, nekünk is nehéz a számtan,

Kiszámolni, mily messze van az ég

S életünknek elgyújtott gyufája,

Mily mondhatatlan gyorsasággal ég!

Szörnyû kín, kiszámolni békén,

Hány ember hal meg éhesen,

Hány ember hal meg bûnnel lelkén,

Eltorzult arccal, rémesen...

Oh, szörnyû, kín a kétszerkettô:

Ma te halsz meg, holnap én!

És nem fáj sorsunk senkinek sem,

Ki sem mereng majd sorsunk kövén...

Élet, Élet, nagy tanító,

Porosak, sárgák a padok,

Mire minden titkodat megtanultam,

Úgyis tudom, hogy meghalok.

Mert soká tart, míg megtanuljuk

A sírás és az öröm dalát,

Soká tart, míg kijárjuk szépen

Az ezerosztályos életiskolát.

Saká tart, míg rájövünk, magunktól

A szelídség, több, mint az erô,

Az alázat a legszebb virág,

S a tisztaság, a legszentebb tetô!

Szemben van a nagy iskola.

Az egyszeregy még kórusban cseng.

Száz kis arcon, száz kis szívben,

Virraszt az ismeretlen csend.

Az értés csendje. Az értelemben béke költözött.

S napsugár-ruhába, hófehéren

Az Isten jár a vén padok között...


Ember

Én láttalak a falanxokon

És láttalak, mikor lelked

a végtelennel rokon

a magasokba hívni szállt;

és láttalak, mikor az elsô

motor megállt,

mikor az elsô Elmélet megbukott,

mikor a dac, a vér, a jaj,

a szó -- HAZUDOTT!

Láttalak, mikor agyadból kipattant

az elsô szikra, mérget-foganó

s lettél a szkepszisek rokkantja,

magad vesztébe rohanó.

Láttalak, mikor magad jajgattad

minden Tiborcok panaszát,

láttalak, mikor Izoldáért égtél

s megcsaltad, mint Fauszt

Margarétát...

Láttalak már gôgös fáraóként,

öntudatod nagy gúlahegyén,

s láttalak szétmálni romlott agyvelôvel

tébolydák síkos sarkkövén...

És láttalak már -- oh csak újra

templom-alázat arcodon,

Jézust kiáltottál s elestél bátran

Jeruzsálemért keresztesharcokon!

Lelked királyi kenetével

megcsorgattad öntudatod mélyeit,

Canossát jártál, vezekeltél

s újra élvezted Egyházad fényeit!

Ember! Ember! Ember!

kiáltsd, hogy Isten!

Mert

meghalnak az Elméletek

és elsápadnak a hûs csodák,

lemállnak a kultúra rongyai

s nagy szent testvériség fog át,

az örökbôl öröklét zenél,

igaz emberség harangja kong,

és meghalnak a politikák,

amiknek láza tép és ront,

lebuknak a Trónok, Börzék,

Bankok, Gyárak, Börtönök,

s elrácsolatlan önmagadban

megtalálod az örököt...


Vádlottak padján

Neve:	Puszta Sándor

Kora:	Huszonnégy év.

Haja:	Barna.

Szeme:	Kék is lehetne, de az is barna lett,

Belehalt az ôsz, mikor született.

Arca:	Ovális. Homloka: Fehér.

Vádlott lett. S nem tudja, miért.

Vád:

Szereti a csendet, holdfényes álmot.

Néha kezébe fog egy mese-husángot

S gondba-fúlt lelkérôl elveri a bút.

Utálja a Kartelt. És a Háborút.

Vád:

Kicsit ábrándos, csodakergetô.

Hiszi, a földre újra eljön Jézus,

Ki az Egyenlôség, Igazság és az Út.

Hiszi, hogy újra eljön Ô!

Vád:

Egy kissé, kissé bizony fiatal

S az élettôl már mindent megtanult.

Új jövônek harangját kongatja,

Mi dicsôbb s szebb lesz, mint a múlt!

Vád:

Éneke néha túlontúl merész,

Újzengésû, dacos, mélyet kongató.

Szava mégis a pusztába kiált,

Mint Sina-hegyén a prófétaszó -- ...

Vád:

Csillagot les hosszú éjszakákon,

Látomást lát, fénylô utakat keres.

Végigvágtat a magyar ingoványan,

Mint Gellért, legendás vándorszekeres,

Vád:

Istent és hazáját nagyon szereti.

Gyûlöli a lompos, cifra, úri szót.

Szent Pusztaszernek ôs-dalát dalolja,

A gôgöset és örök lázadót...

Vád:

Hogy kissé korábban született

S vállal nagyobb, mint a többiek.

Forrás, vizében szárnyas csillagok,

Meríthessenek belôle több hitet...

Vád, vád után... S újra, újra vád!

A Bíró néz s arca épp olyan,

Mint a mélybôl titkosan feltörô

Örökváltozású idegen folyam...

A Bíró néz... Újra, újra kérdez.

Bûnei... -- Adatok -- A vádak ezek ...

Fejem lehajtom, magamban mondom:

Minden igaz. Én nem fellebbezek.

ítélet zúg. S a messzi, messzi kékbôl

Fejemre száll nagy, tüzes korona,

Kínzóm, gyötrelmes, szép poétasors

És nem vehetem le róla soha!

Csak állok, állok tehetetlen, szótlan,

Piros higanyként lobog fel a vérem.

Fölöttem a sors végzése harsog:

A vádlott bûnös!

Arra ítélem, hogy éljen!


Szent Sebestyén I.

Megálltam. Immár nem lépek, szent nyomodat követve.

Mint szálfa állok. Egyenes, vad cédrushoz kötözve.

Ne vesd meg, hû szolgád, Szemérmes. Hogy ily esztelen.

Elôtted lángol. Vérében parázslón. Teljes meztelen.

Kifosztva ujjongok. Ujjongok, Elôtted, ruhátlan.

De hulló vérembôl csurranó, bíboros ruhám van!

Zizegô nyilakkal szegezel vérzô Tenyeredbe.

Sebestyén zörget, ó Irgalom, ajtódon. Ereszd be!


Elszakadt, tépett gyökerek

Kisfiú voltam, apróka gyermek,

A nagyok hívtak, halottat nézni.

Egész éjjel nem tudtam aludni,

Remegtem, kezdtem szorongani, félni.

Megfigyeltem, a felnôttek bátran,

A halotthoz hôsen közel mennek,

De azóta borzongattak engem,

A frissen dombolt, fekete vermek.

Most a sorsom úgy hozta, felnôtten

A sírgödrök pereménél állok,

Haldoklók hívnak, temetek gyakran

S a halálról bátran prédikálok!

Szembe kell állnom a koporsókkal,

Látni, fájnak a szakadt a gyökerek,

Érezni, bárhol, bármerre járunk,

A temetô jön egyre közelebb!

Megnôttünk, s látjuk, ezer gyökérben

Fáj, aki elment s aki ittmaradt;

Bús töprengéssel tudjuk magunkban,

Nekünk ezután, neki hamarabb...

Elszakadt, véres gyökerek kínja!

Mi az emberszíveket bevérzi,

Jó lenne lenni apró fiúnak,

S a temetôt, csodakertnek nézni!

Csodakertnek, hol fecskék dalolnak,

És bimbót nyit sok titok-virágszál,

Angyal jön, a szárnyaival ráüt

És sok sok lélek tisztán égbe száll.

Jó lenne dalolni szép tavaszban,

Mint víg pacsirta, ha int a nyár

S ha elmegy valaki, sose tudni,

Megnémította szívét a halál...


Látod, hogy idefénylik Budapest?

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Nem adnám érte, hidd el, kis falum.

A halk esti Angelust nem adnám,

Sem a csendet, mibe a nap kihuny.

Ott testet ront, forrósít az élet

S a Bûn tébolyként részegedve jár,

Itt akácok illata mond ávét

S hazaballag az aranyszôrû nyáj.

Látod, hogy fénylik, izzik ott a lég?

Az Pest, a földnek testén pörsenés.

Város, a csodák, titkok szigete,

Dorbézlón, tékozlón, forrón mesés...

Mégis, mégis mások itt az esték,

Csillag-olvasó leng a kis közön,

A délután meleg kézszorítás

S ha jô az alkony, békésen köszön.

A temetôn bölcs halottak hálnak,

Sírokra hajlón suttognak a fák.

És tavasszal kék patakba folyva

A dombról lejônek az ibolyák!

Egyszerûség, csend van, mint Naimban.

Mindnyájonkat egy törvény ölel át.

Ott most veszik meg Pénzen az Erényt

S az Úr úgy sújtja, mint rég Szodomát!


Titkok között folyik életem

Titkok között folyik életem:

virágkehely és holt bogárka szárnya,

napkorong a tenger kék vizén

vagy ôsz hajszál anyám hajába,

mind titok az Isten tenyerén.

(Róma, 1936)


Fiatal nyári éj

Fiatal nyári éj dalol.

Róma fölött ezer csillag.

Dúdolgatok a nagy éjben,

Kitárt szívvel, csak magamnak.

Hát mégiscsak ideértem.

Szívem dobban most e dalban.

Nem tudom, a csillag vagy én,

Fénylik-e most magasabban?

Lelkem fehér jegenyéit

Keleti szél viharozza.

Én emeltem föl a fejem,

Vagy az szállt a homlokomra?

Róma


A Monte Pinción

Kék az ég, mint fecske szárnya.

Arany fény a bokrokon.

A dús illat, lomha gálya,

Leng a tamariszkokon.

Csendbe rívó pán-furulya,

Nymfa rejti szép fejét.

Lucrécia vére festi

San Pietro tetejét.

Haja szôkeselymû fürtje

Fénysugár a lombokon

S fôlehajtva mellettem egy

Pogány isten eloson...

Róma


Ôszi szél a tengeren

Ôszi szél. Hideg. Sablonos.

Ilyen volt a tavalyi is.

Az éjszakák nem beszédesek,

Bár fogsoruk nem hamis,

Amivel szívembe tépnek.

Sósak. Csípôsek. Vadak!

Rikácsolnak céltalan

Fölöttem furcsa madarak.

Bolond világ. Se ôsz. Se tél.

Csak fúj a szél. Csak fúj a szél.

Ostia


Moment musical

Ó tenger! Ó éj!

Már semmi sincs. Csak

Hallgatagon leülni a kôre,

Hallgatni és nézni elôre

S rádûlni az éjre,

Mely az éggel összeötvözôdve,

Süllyed a vak mélybe...

Ostia


Michelangelo

Róma fölött vak-gyorsan este lett.

Ô halkan tette le az ecsetet.

Rôt fényt szitált a puha esti kék,

Szipogva itták szomjas estikék.

Az ôszi éj vad színekbe bomolt.

Égerágra szállt vörösen a hold.

Nézte s szívében kezdett rémleni:

Ilyet nem tudtam soha festeni...

A Medici... Fáradt szíve, csontja,

Emberhangon megszólalt egy szobra.

Mikor faragta, felhörgött: Te élsz!

Térdére sújtott: Hát mért nem beszélsz!?

Az ég borult el? Szeme felleges?

Fölnézett. S már nem látta, mit keres.

A San Pietro századokba lát,

Ô tette rá a gyôztes Kupolát!

Szobrai, a festmények is élnek,

Freskóiról ködszerûen lelépnek.

Egy vén fáklyának fénye csordagál,

Mellette szótlan hét Sybilla áll.

Nem tudott nekik semmit mondani,

Pedig pápák voltak barátai...

És jött Az, kiért festett sok falat,

Holdak zúgtak el lábai alatt,

Most int. De mért süllyed a Föld? Miért?

Az Örök Kupola nyílt... Hazaért.

Róma


Csillagtalan háromkirály

Meggyújtom most ím a tömjént,

Mint ünnepen, azelôtt.

Meggyújtom, hogy boldog füsttel

Lengjen, önmagam elôtt.

Aranyomat koldusoknak

Szórtam ezer alkonyon,

Messzirôl jött háromkirály

S most nincs semmi aranyom.

Fázó mirhámmal megkenem

Emberségem, homlokom,

Míg az Ég vár, küldje vagy ne,

Gyôzedelmes csillagom!

Róma


Giordano szobránál

Mindennap itt megyek el.

Orromba csap a máglyaszag.

Süt a nap. Megsütöttek, barátom.

Piazzi di Fiori, százezer virágon

Szikrázik... S az a század?

Nacsak,

Virág s halpiac ez egyben.

Süt a nap, ôket is sütik,

Orrt facsar az átható máglyaszag.

Sorra kerülnek kicsik és nagyok...

Giordano Bruno, aki itt elégtél,

Mit jósolsz nekem, ki éppen ma,

Huszonötéves vagyok --

Róma, 1936. X. 28.


Köszönöm

A Pincio fái közt

Megyek magam.

Mily csendes az ember

Ha maga van.

Arany ágak között

Hal meg a nyár,

Tûzpiros ravatal.

Mily szép halál.

Nyomomban huszonöt

Évem kocog.

Most szöknék elôlük,

De nem tudok.

Leperdül a fákról

Egy-egy levél

S korona lesz, mire

Fejemre ér.

Senki se látja itt,

Mint gyújt a láz:

Királlyá, Dózsává,

Hogy koronáz!

Róma, 1936. október 28.


Somogyi köszöntés

Babits Mihálynak

Arany csizmában jár a nap

a hó tetején,

Bele se süpped, szállongva száll

és szállok vele én.

Hát hazajöttem. Újra itt vagyok!

Somogy, Somogy talaj és gyökér

maradsz te nékem, bárhol is járok,

örökké te vagy s te leszel a vér,

mi eremben tüzes napokat gurít,

dalra tanít vagy könnyet oroz,

gyermekéveim egy ingbe szaladnak

benned s tájad lágyan beporoz

csókjával, szívével s öreg tenyerén

egyformán kel a nap, jön a hold,

egyformán csavarog a Göncöl és

rínak az erdôn kis pulya dalok...

Most tél van. S a mélyben

alszik a gyökér,

szendereg s benne harsan a csíra,

pendül a vér

s úgy tavasztájon majd kilobog

a virág selymes lobogója,

ha megjön a fecske, megjön a gólya,--

vállán korsóval a lány megy vízért,

tele lesz patakod hallal és réteden

ujjong száz hold pipitér!

partodon hosszú haját majd csókra

lebontja a nyír, meg a barka,

játszik a szél s meztelen vállát

a fûz betakarja

s úgy néz el messze, hol ingük leeresztve

mosakodnak a fák, meg a bokrok az esteli fénybe

s ibolyák kora kacajából készül szivárvány,

kontynak a tájra s pártának az égre.

Jó, puha csend lesz,

kolomp se szól, vár,

alszik a pásztor,

alszik a nyáj már,

alszik az erdô s friss moha-párnán

álmodik az éj... Jön a hold s mint

piros pecsét nagy kék levélen,

lebeg az ûrben, hallgat az égen...

Így lesz, tudom. De most tél van,

Alkuszom a nappal s egy kicsi fénnyel,

mert porzik a hó és zsebredugott kézzel

mint csavargó suhanc, fütyörészik a szél.

Mégis csak szép vagy! Rómából jöttem,

csended bársonyát terítsd rám puhán,

csókold meg forrón kisfiad szívét

s engedd, hadd nézem tájad, hol messze

mint fehér minarétek állnak

és várnak a jegenyék.


Apám

És minden elmúlik... Örök törvény.

Nézem, nézem fényképét a falon.

Magas homlok, szigorú, dacos száj

Mégis mosolygott a ravatalon.

Ez az elsô versem rólad, apám,

Égignyúló, hegy-ember, óriás,

Csillag kellett? válladról elértük,

S melletted elcsitult a jaj, sírás.

Kertedet s a méheket szeretted,

És álmaid, mint a virágas fák,

De szél cibált a tavaszi kerten,

Az élet néha ament is kiált!

És tenéked bús ament kiáltott,

Bennünk kongott tovább hideg szele...

Nézem, nézem fényképét a falon,

Szemem egészem az ô mély szeme!

Hirdette, hogy a látás boldogít,

Mi másoknál, mindig többet láttunk.

Ô Forrás volt, én meg Delta lettem,

Évek avarján csörtet a lábunk.

De régen volt, hogy elmentél, apám!

Itt hagytál az életben magamra

S e borulatban, mint két jegenye,

Nézünk égre, örök csillagokra!


Karácsonyi graduálé

Ezüstöt fújt a zuzmara

A kertre és a fákra

Karácsony van, szûz béke hull

A békétlen világra

Mint hétágú gyertyatartón

Csillag ég a gesztenyén

Friss szél száll a fehér havon

S rád villan a hûvös fény.

Mezítlen fürge angyalok

Surrannak kint a hóba

Becéznéd ôket itt fognád

Nem állnak veled szóba

Hová gurult a gyerekkor

A régi régi játék

Harminchoz nem vagy messze már

S felkomorlik az árnyék.

Férfi vagy már haj elfutott

Az ifjúság hôs álma,

Kezedben fegyver szerszám toll

S hô homlokodon szánt a

Gondok ekéje, más sorsok

Zord virrasztója lettél

Neked csak csikorgó fagyot

És zúzt küld a hideg tél.

A jászoloknál József vagy

Nem a tied a gyermek

Más bölcsôkre hajolsz csak rá

S lábad alatt mély vermek

Nyílnak nyílnak s a napjaid

Búsan belé dobálod

De égô testednek tüze

Ôrzi a dúlt világot.

Mi lenne mondd ha minden vágy

Beteljesülne menten

Ki szállna harcba vérrel itt

Ki élne akkor szenten

De induljon ki csillagot

A vakulásig látott

Oltson el minden tüzet hogy

Felgyújtsa a világot.

Hajíts hát fáklyát fénytvetôt,

Fellobbanót a hóba,

Vagy nagy fekete keresztnek

Állj útra ácsolódva.

Hol vannak régi váraid

- Ím tornyod van a gondból --

Mit könnyû kézzel formáltál

Rég jó puha homokból.

Hol a zászló és hol szemed,

Mi pocsolyákba tengert

Látott szép Óperenciát

És az emberben embert!

Férfi lettél, látod a kor

Bekormozott csúf-rútul,

Keresd meg anyád szép szívét

És füröszd meg a bútul

Szíved te szepegô gyerek

Hisz karácsony van, béke.

Az angyalok kék szemébôl

Ibolya hull a szélbe

Tanítsd örömre sírásra

Legörbülô bús szádat

S visszalopott gyermekséged

Ezt a zöld fenyôágat

Lóbáld meg s hidd hogy csuda lesz

Virággá válik menten

Kuporogj a tövébe le

És édes önfeledten

Aludj míg egy látatlan száj

Csókol rá homlokodra

Béke virraszt és pár csillag

Száll be a vánkosodra...


Aranycsipke

Szép aranycsipke leng Krakó fölött,

Aranycsipkés vasárnap délelôtt.

Százkét torony fénybemártva áll,

Az egyetem halkan meditál...

Vén templomból Bachot hallgatom,

Száz rózsa ég a rózsagallyakon.

Mosoly lebeg a kôszentek arcain,

Mosolygok én is múltam harcain.

Elmúlik minden, csak a Szép örök,

Az elnem-múló Szépért könyörgök.

Bár tudom, csak kis része vagyok,

Két kezembe foghassam a Napot

S a lelkivakság éjjelébe vessem,

Hogy minden didergô belészeressen!

Úgy jöttem ide, mint bús idegen,

A Szépség mégis ölelkezett velem:

A Máriadóm kôcsipkéivel

Kôbevésett himnuszt énekel!

S szitál reám, akár egy költemény,

A Szépség dala Krakó fôterén...

Krakó, 1937


Impression du Matin

Most született meg a reggel,

Sugarak a pólyarongyok.

Éj vetélte, most a hajnal

Babusgatja a porontyot.

Az ôszi fák vézna karral

Vajákolnak, körül állják,

Térdig fénybe botladozva,

Kötényes, vén, sárga bábák.

Vénebbek, mint ódon Párkák.

Hajuk hulló, foguk likas

és idôtlen vénlányságukban

Tapogatják combjaikat...

(Páris, 1938)


Véres alkony

Véres tócsa most a nap,

Felhôhabok ringatnak,

Véres habok ringanak,

Fönt Salome táncolgat.

Borzongató alkonyat.

A szél rémülten szalad,

A szél bénultan szalad,

A tánc vad, egyre vadabb!

Az ég-kárpit megreped,

Hull a vére és pereg,

Dûl a vére és pereg,

Salome visz egy fejet

Visz egy levágott fejet...


Jardin du Luxembourg

Ezüst pofon,

Szinte csattan,

Tó tükrén a nap.

Bujkál a szél

A szobrokon,

Ruhájukba kap.

Karcsú bokák

Alatt zizzen,

Roppan a kavics.

A fák banyák,

Horgolnak... a

Fogsoruk hámis.

Piros kendô,

Száll a szél és

Viszi messzire.

Mint oldott haj,

Szüntelen hull

Szökôkút vize...

(Páris, 1938)


Metró

Robog a metró...

miféle menny, pokolba be

ragad e zörgô Illés-szekere?

a város tekergô vak beleibe?

vagy még mélyebbre az üres semmibe?

mint egykor Jónás a Cet roppant belében

mozgunk zuhanunk egy mesterséges éjben

ez a csörömpölés ez a duhogás

mindônket egyként a pokolra ráz

a kezekben újság szemük mosolytalan

e nagy tömegbe mindenki maga van

az arcokon fáradt neon-pocsolyák

fejük körül vézna petyhüdt glóriák

kitôl kérdezzem, zavarba vagyok

ezek kárhozottak vagy mind angyalok?

állomás... tárul megnyíl a kocsi

mint lelkek a Styx-partra úgy tódulnak ki

mellettem mintha Dante állna itt

együtt nézzük az üdvözülteket

kiket az éjben közönyük vezet,

hogy veszik elô perzselt ócska szárnyaik

s szállnak szállnak föl föl föl a fénybe

a föld alól Páris sötét egébe

Páris (1938)


Katicabogár a Szajna-parton

Véletlenül s ügyetlenül

Tán végtelenbôl hullt ide

Elém ez apró bogárka

A szajnaparti zöld fûbe

kézbe vettem és becéztem

bíztatgattam, repülj tovább!

bár tenger a Szajna néked

s a másik part egy más világ,

de azért van szárnyad s piros

páncélod burka megvigyáz,

hét pettyedben a szerencsét,

úgy hordozod, mint senki más,

repülj bogárka! arany por

rezeg át a hidak alatt

és vén kortyokkal issza fel

szikrázón, szomjasan a nap,

az a te íved s a pályád

szivárvány-ív, nem mint hiszik,

apróka kör, mely összetör

egyik virágtól másikig...

Bíztattam egyre s föléje

a fû, mint Eifel, úgy hajolt,

láttam, mindkét hártyaszárnya

erôtlen, csüggedt, béna volt.

Vízbe hullt és eláztatta

a hullám s kidobta ide,

épp elém, e forró délen

a szajnaparti zöld fûbe.

Szegény bogárka! ôs-rokon!

hányan így járunk, emberek,

mámor-folyón ázik szárnyunk

vagy letépik gonosz kezek,

eláruljuk csillag-utunk,

magához csal pár hús-virág,

pedig ívünk az égi kör

s részünk az Istenfiúság.

Fûre tettem. Notre Dameban

nagy ércharangon szólt a dél,

csend aludt a Szajnaparton

s a fák alatt aludt a szél,

szárítkozzunk mind a ketten --

sóhajtottam s a lelkemet

kiterítettem a napra

melléje, mint egy szônyeget,

szônyeget, min tudomány s vágy

ezer szekere áthaladt,

Páris roppant fénykazlai

szárítsátak meg szárnyamat!

(Páris, 1938)


Zárás a Louvre-ban

zárás,

már csörgetik a kulcsokat,

Velasquez s Goya

elalszik a falon.

halhatatlanság ásít

s unalam.

az égbolt préselt,

grécós,

giccses,

az alkony kanáris.

a Madelaine, torony nélkül,

vaskos

oszlopai alá várja,

télkozló

leányaid, Páris.

(Páris, 1938)


Olvad a hó

Olvad a hó. A Pilis hosszú álom után

Dörzsöli szemét. Nevetnek dalos csermelyek.

Hóvirág nyíl s mint cigánypurdék pôrén

Fogócskáznak friss tavaszi szelek.

Újholdkor, mint süldôlány homloka

Tele lesznek apró kiütésekkel a fák,

Levelet hajt néma szerelmük

S vadmalacok szopnak alattuk anyát.

Még

bundán hál a pásztorlegény, de bûvös

Ujjai alatt a fûzág bont már víg sípot.

Valami csiklandósat álmodik a föld

S a csalitosban szólnak a rigók...


Hóvirágok

Fehérszoknyás hóvirágok állnak

Asztalomon s a váza peremén

Csintalan és huncut mosolygással

Játszogat a friss tavaszi fény.

Hányat aludtunk, míg eljöttetek?

Ugye, most már itt is maradtok?

De sötétek voltak az éjszakák

Fényetek nélkül s messzi partok

Nélkületek csupaszok, soványak!

Ti hozzátok apró szívetekben

Az új dalt, mire erdôk várnak

S megváltatlan, hó-korbácsolt mezôk,

Pendelytelen, ázott kicsi bokrok,

S testvéreink, szótlan szenvedôk!

S ti dobtok színes, kacagó csokrot

Fecskétlen, borús ereszeinkre.

Isten mézet önt nyelvetekre

s új igéket szól a boldogságról.

Ezüst kürtötök dala megtisztít

A könnyektôl, gondtól, manóktól.

Mezítlen lábbal futtok szívünkben.

A hold éjente pufók s kerek,

Ágról-ágra ugrik és a földben

Indulnak csöpp tavaszi erek!

Olvad a hó s a ritkás dombokon

Itt-ott kiüt már a zöld moha,

Bimbót dajkálnak menyecske-ágak

S vitorlást sok vidám pocsolya!

Holnap már a levelek bomlanak,

Aranyhajuk fésûlik a fák --

S tavasz folyójában kis szoknyájuk

Térdig felhúzva jönnek

már az ibolyák...


Gyümölcsoltó

Fut, fut a hó,

jön a csoda

s mint ujjongó orgona,

énekel a tó

hajlik a fûz

dereka,

a fény apa s gyerek a

pöttömnyi tûz

megújuló fák dalán

átzeng a domb,

csupa kék pont

az ibolya, oldalán

vagy nézd, a tót,

a napot pici

kacsa viszi,

mint hal a buktatót,

feldalol, cseng a berek,

az új hatást nyesik

s bújukat elvermelik

az emberek

(Áldás)

lehajlik egy rózsaág,

feldobom rá szívem és

mindenki, ki belenéz,

lássa szebbnek benn magát!


Micsoda tavasz lesz itt

Micsoda tavasz lesz itt!

A fák lefutnak, mosakodni a folyókba

S tótágast állnak a lágyfüvû parton.

Szeretnének gyökereiktôl elszabadulni

S repülni, szállni a jószagú szélbe!

A havat megették éjjel a csillagok.

Egész közelrôl, melegen ragyognak.

Csókolgatják szeretôn a földet,

Mely holddal s nappal tartja a nászát.

Mert dús és nagyon fiatal,

Két szeretôt tart, kettôre is telik!

Micsoda tavasz lesz itt!

Szerelmes dalt énekelnek a bokrok,

Bokrokon a kandi rigók

S kicsinyeik sejpítve utánuk mondják.

Szerelmes dalt csacsognak a folyók,

Források, tarka patakok

S apró hullámaik mind eltanulják.

Énekbe fognak, himnuszt énekelnek.

Apró napokat dobálnak s gurítnak magukon,

Míg lent a fenéken, halak

Vidám hada hemzseg s keszegek szárnyán,

Hulló fények buboréka pirul.

Micsoda tavasz lesz itt!

Lombon mókus hintázik s a gally,

Mint nagy lobogó, dobogón kiterül.

Levelek széle éles, mint kés s a sima

Levegôbe hasít. A csend síkos és tejfehér.

Aranybombát dob, zuhant bele a nap.

Rádül a rétre s fuldokolnak tôle

Az ibolyák s máris újra kacagnak

Csöpp lila szájuk csucsorítva nyújtják a napnak!

Micsoda tavasz lesz itt!

Rügyekbôl kiszállnak a ritka virágok.

Fehér és piros a színük, meg piros és újra fehér.

Mosolyognak a fényre, nevetnek a reggre.

Vidámak, derûsek, pajkosak, bohémek.

De, ha az ágra köszönt az anyaság,

Komolyan bólintnak az esetre

S úgy tartják az újszülött gyümölcsöt

S vigyáznak rá, mint anya a gyerekre.

Minden, mintha virágokon járna.

Az öröm virágon jön a világba

S virágon megy el...

Micsoda tavasz lesz itt, mondom, micsoda tavasz!

Fütyülve szaladok, hajamba borzol a szél,

Szívemet szórogatom szét a világra

(Egész télen Jézus öt sebébe fürdött,

Tudjon virágozni, ha kell!)

Virágba borítom az utakat, mindenki járja.

Új evangéliumot hoztam a földre:

Az öröm virágokon jön a világba!

Felrózsázott szíveink, vigyük az égi határba!


Áhítat

Hadd álljak meg.

Engedd még csodálni

A fû kibomló omló bársonyát,

Pacsirtáid fényes énekét

S hogy egymásra lel két csöpp katicád.

Napjaimnak ingó tornyait,

A csillagok hûs csend-emeletét,

Anyám ôszi stigmás tenyerét

Gyermekszemek tengermélyeit

Elhallgatok.

A fák zölden szavalják

Feltûrt-ingujjú fényes verseik...


Koratavasz

Az áprilisi égen furcsa fények

Szálltak tegnap, a fûzág aranysárga.

Kis csermelyek indultak el s a méhek

Leszédültek a vadzsályák szagára.

A föld fényes arccal járt, mint a gyermek,

Ki verset tud, de titkolja magában,

Holnapra minden síró ujjongás lesz

És felcsuklik egy nagy zöld kacagásban.

A fûre léphetsz, feláll majd, a lépted

Varázs, költi az alvó ibolyákat,

Majd csorog, mint egy észrevétlen ének

A dombról le, e kék folyó, utánad!

Pacsirta fúr a mennyei ereszbe,

Dagad a szél, pár felhô megcsikordul,

Akár a vágy, mi felgyûlt a szívedbe,

S zöld zápor hull az égi ablakokrul...


Március

Szád csucsorgó szegletét

Cuppantsd ide rám.

Nem hallod e víg zenét,

Rigó szól a fán.

Föld felett és föld alatt

Bomlik a sugár,

Kéz a kézbe fut, szalad

Két boldog bogár.

Március, hé, Március

Költsd a füveket,

Ég ívét, e vén, borús

Lomha üveget

Törd össze már felettünk

És a sutba dobd,

Vidámítsd fel a szívünk,

Kedved belelopd.

Március, hé, Március,

Ifjúság szaga

Herseg benned és fiús

Kamasz ibolya,

Úgy repül a szélben itt,

Mint dongó darázs

És kitárja fényeit

Friss tavaszi láz

Kip-kop, kip-kop kopogtatsz

Alvó ághegyen

És parancsot osztogatsz,

Hogy tavasz legyen!

Mézet csorgatsz ravaszul

Virág kelyhibe

Szerelmes lesz s belehull

Torkos méhike!

Nyíló bimbók lágy húsát

Megcsiklandozod

Viszed a vágy puttonyát

És szépség borod

Löttyintgeted itt meg ott,

Berúg a világ!

Kék szemedtôl lángot fog

Pitypang, szarkaláb.

Részeg cseléd, zsupsz! na most

Dézsádból a nap

Földre hullt és szertefolyt,

Bolond sugarak

Dáridóznak szanaszét,

Kigyúl a mezô,

Elszállt fölülünk az ég,

Arany szárnya nô.

Pacsirta leng kék ívén

Ég és föld között

És eloldja a szívét,

Víg parittyakôt.

Hóvirágokra esik,

Kérdik, jaj, mi az?

Kankalinok felelik

Ujjongva, tavasz!

Száz tücsök szól... S én velük

A fû között hanyatt,

S rámhajítják énekük,

Mint gránátokat.

Felrobban a muzsika,

Égbe tör a zaj,

Zeng Március himnusza,

Nap, fény diadal!


Hajhó április

Oh Tavasz!

Meghintem szemem ibolyák lila szenteltvizével,

Hogy csak szépet lásson!

De tele vagy széppel, de tele vagy kékkel,

De tele vagy éggel

S megáldom magamat mostnyíló

Ujjongó kis rügyek édes tenyerével

Oh Tavasz!

Belemosdok pacsirták és csízek egész friss

Szertelen fényes ünneplô dalába

Csaljon mosolyt a számra

S csaljon a világra

Visszajött fecskéid vidám kacagása

Hajhó Április!

Síkos ringó kölyöknapsugáron

Hátrakötött fejjel

Barna karjukon virág-gyerekkel

Mennek a gesztenyék, akár a menyecskék

Felettük felhôk

Sok égi sajtár, habzó mostfejt csurgó égi tejjel

A fákon vadonatújak a levelek

Vadonatúj öröm lelkesüljön bennünk

S ahogy bolyhos kiscsibe tojásból,

Bánatunk búrkából, engedd, hogy kikeljünk!

Legyünk lepkéid és szép égi mézre

Szálljon a kedvünk, virágról virágra,

Április! Április! kamaszos víg kedved

Az öröm méhraját, ereszd a világra!

Hajhó Április

Be' meleg a szél!

Bokrok tövén az éppmostkelt

Rigók virágul, madárul, tavaszul beszélnek!

Hajhó Április,

Be' jószagú s friss az esôd!

Kötözd át virágos bokrétával a temetôt,

Mely úgy ring a dombon, mint egy víg hajó.

A Napot tûzted lám, árbóca hegyére,

S mint annak álmodó vidám halottait,

Hajhó Április! minket is,

Röpíts föl az égbe!


Hajnali ének kotta nélkül

Az orgonák, víg menyecskék,

Tartották virágukat,

Drótokon a megjött fecskék

Próbálgatták szárnyukat.

Friss fûben a labdarózsák

Labdáztak a szívükkel,

Az ibolyák félvilágért

Nem néztek rám szemükkel.

Páros legyek surrantak el,

Tûzbogarak futottak,

Kettesével, fûbôl épült

Selyemfényû híd alatt.

Elindultak körmenetre

Vastagizmú körtefák,

Piros bojtját fénybe mártva

Nyújtogatta pár virág.

Kardjukat az égbe vágva,

Vigyáztak a jegenyék,

Kelt a nap s hû testôrként

Figyelték, hogy merre lép.

Apró tócsák fénybe gyúltak,

A rügyeken tûz szaladt,

Az almafák még csak ingben,

Takargatták magukat.

Piros ruhás bokrok alól

Szarvasbogár cammogott,

Körülnézett s szarva közé

Kapta a kelô napot...


Tanyai reggel

Az ég még borús és fakó,

Tegnap sokáig esett,

A fák hajolnak, inganak,

mint árokban részegek.

A csend, mint fehér füst oson,

Békésen a házakon,

aztán kisurran, elpihen,

szuszog a szántásakon

az istállóban lámpa ég,

víg csöbrökbe fut a tej,

álmosan bólint itt meg ott

egy-egy borzas boci-fej.

tyúkólba piros tûztaréj

kakas hajnalt kukorít,

még mindent pihegô meleg

s álmos puha árny borít.

De fény futja be hirtelen

keletrôl most az eget,

és oly hangon sír fel az ûr,

mint pohár, ha megreped.

Eltörnek mind a csillagak,

rongyba libben fönn az ég,

már dobolnak a sugarak,

gerendán a szekercék!

ajtóm elôtt komondor ül,

ásít, a fénybe harap

s mintha torkán gurulna ki,

megcsillan fogán a nap...


Valakinek mondom

Valaki pacsirtákat hajigál a szélbe

s a rügyeket napsugárral itatja

ujja alatt hajlik a nyír és

sárgahajún kibomlik a barka

s tócsák csöpp tükribe kajla

kölyök-szivárvány szép tolla pezseg

a fûzágak sípok szeretnének lenni

s a nádak kicsi pánfurulyák

folyékony csendbe szipognak a fák

kérgükön gyanta gyöngyöz s nedves

tenyerükbôl jószagú víz csöpög a földre

áldozat ez: tömjén arany és keserû mirrha

mit bemutatnak buzgón a kisded-Tavasznak

mint fényért esengô szerelmes háromkirályok

ôk meg a pendelybe guggoló bokrok

alázatos cselédei a Napnak

ki áldását szórja új lánggal rájuk

tegnap a méhek is kiszálltak mind-mind

biztos tavasz lesz pedig a virágok

alig bújnak még csak a szélnek

van mézszaga tejszaga jószaga s csábít

mintha ibolya-erdôt hordna ölébe

pedig csak a mélybe

menetel a csírák milliója

gyökerek serege egy zászlóaljnyi virágmag

pattan feszül hujjogat és támad

s földrengés lesz ahol majd kibújnak

egyszíkû kétszúkû száruk kiszökken

s mint zöld lobogót

kacagva a fény felé szúrják!

hurrá! a rétek a föld nyoszolyáján

tûnt perc alatt másállapotba kerülnek

kábító csiklandó illatú élet vemhez a parton

hol jön s megy a hullám -- örök élet --

megújuló gyûrûjében forog a nappal

forog az éjjel tavasz nyár ôsz tél és

újra tavasz... ezerszer

megszületô örök és ifjú kikezdés!

Hol vár ránk Tavaszunk az örök ifjúság fénye

a megújulás szent jelvényét

a soha nemlankadó zöldet hol veri ki águnk

s hol zengik pacsirták

soha lenemnyugvó Napunk diadalútját

hol virrad ránk a megnemöregvô

szelid csillagú tiszta anyacsókillatú Béke?

Áldott légy Tavasz! szent anyaság

örök tiszta leányság szent dúsölû mátka

szépmellû kacér Szeretô!

áldott légy szent Bölcsô ki nevetsz és ujjongsz

a sírokat is teledobálod virággal

nem félsz semmitôl s már rég rég

régesrég tegezôdsz szívünkkel és

benn' a halállal...


Vasárnap

Aranybronz sugarak hullnak hajamba

s úgy öltöztet a nap fel, mint egykor anyám

öltöztetett hófehér gyolcsba,

mit maga mosott a szeme taván

az öröm kék lámpásai gyúltak,

fák levelén szagos a lágy levegô,

az ég ragyog, mint nagy lebegô,

kék lepedô, mi ráterül a fényre

s a pásztori sípból nevetô

ujjongást csal elô

s pántlikaként lobog a szélbe,

szeretlek nyári vasárnap,

áldott, puha, ünnepi csend te,

mi elomolsz békén messzi harangok búgó dalába,

pacsirták rímeibe, alázattal lehajló kalászba,

szeretlek nyári vasárnap este,

diadalmas énekem bontom eléd

s téged is szeretlek izmos nyári nap, ki

fejem fölött pirosan,

lihegve vonod ekéd...


Barátom

Kenyérrel és mézzel kínállak,

Mint hajdan az ithakai király

Vendégeit s habzó serrel itatta.

Már lopakszik az est s a fügefák árnyán

A rigó aranyos csôrébôl itatja

Kicsinyeit... A rózsák leejtik viráguk

S karbatett kézzel alusznak...

A hold színezüst palástban lépked

A csend szentelvizébe mártom ujjaim

S megáldom a világot és téged...


Nyár

A Rinyában fürödtünk a Fekete Hídnál

S apró, ragyogó napokat fogtunk ki a vízbôl.

Távol az erdô ritkás zöld alagútján,

Mint fekete kuvasz, futott s lihegett a vonat.

A csend lábát jókedvûen lógatta a vízbe

S víg trappba kezdett messzi egy cinke-fogat.

A fák is vetkôztek, hogy a vízbe s a fénybe

Mossák bele elnyûtt, öreges vén derekuk.

Valahol szél pattant s pattant egy ostor

Vizet mert a gulyás a szôke gulyának,

Lábunk alatt szortyant az iszap dagadósan

S a bivalyok lomhán, szügyig belefeküdtek.

Csalt a víz s bátor mentôként kacarázva,

Piros tenyerünkkel fogtuk ki a belehullt napokat.

S míg tartott a játék, beborult fölöttünk,

Félig-öltözve rohantunk végig a réten,

Dobogó lábunk elôl félve, ugorva szálltak a szöcskék,

De belement a tüske, útolért a zápor!

Bárázdákon porolt s az úton kocsi s lábnyom

Telt tükre kacagott s nézte a megdühödt egeket.

Mint piros madár, szállongott a villám,

S bús fekete labda, gurult a riadalom,

Dörgés, iszonyú nagy verô, égi cimbalom

Mint a húrok rég elpattantak kongva maguktól.

Megáztunk cudarul, egy-víz volt szálnyi ruhánk,

Mehettünk az új nap arany kazla alá újra

Fürödni s míg száradt a genye-gúnyánk

Betakart az öblös, puha, meleg szivárvány...


Halk nyári számadás

Tárult égen még csatázik

Villámaival az ég.

Itt-ott borzas tócsák ringnak,

Tetejükön buborék.

Heves volt a nyári zápor.

A sok lomb, úgy lóg a fán,

Mint száradó, nedves ruhák,

Dróton, nagymosás után.

Mit zöld vízben öblögettek,

Égi sajtár fenekén.

A Pilisek gôzölögnek.

Omlik a vad nyári fény.

Lent aratók uszálya ring,

Tûnô dallam, szétomol,

Aztán újra egybefogja

Arany kotta: kévesor.

Akár üdvözültek arca,

Tiszta és szép a világ.

Arra gondolsz, éveidet

Nyírik a kifent kaszák.

Hûtlen éveid, amelyek

Sosem jönnek vissza már,

Perceid, mik elsuhannak,

Akár e mély bíbor nyár

És nem adnak vissza semmit.

Szállnak. Meg egyik sem áll.

Nyomaikon csodálkozol,

Mik szép tested mértanán

Törölhetlen rajt maradnak.

Érlelik a dús idôt

S lelked, mi a lomha évek

Folytán mind nagyobbra nôtt

Fütyörésznél... Lent kaszálnak.

Összeszorítod a szád.

A Nap életed porába,

Írja múló vonalát...

Diadal és vád is egyben.

Ám szavára, nincs szavad.

Mint egy kalászt, himbál a szél

Súlyosult benned a mag?

S míg szárnyatbont, formát keres

Izzó agyadban e vers,

Piros higanyként lobog fel

Száz pipacs és leheversz

Búzavirágok selymére,

Koszorút vár homlokod.

Mit a nyári Nap zsarátból

Aratók nyakába dob...


S lám fennakad

Az egyszeregynél egyszerûbb az éj

Kék kottába írt azúr szerelem

A végtelenség illata lebeg

A világon s az alvó kerteken

A hold fehéren hûvösen suhan

Most kezd leesni hull a kék egen

Pattogzik az éj zománca halkan

Mint máló festék régi képeken

Zuhanását mindenen megérzed

Gyûrt fodrot vet az éj lehelletén

Azt hiszed már ott sincs meg se látod

S lám fennakad egy tücsök énekén


Nocturno

Nyári réten fekszem,

Véres hold alatt.

Ájult virágok közt

Tücskök alszanak.

Alvó tücskök között

Didereg a szél,

A holdról rôt cseppben

Hullik le a vér.

Egy árny suhan felém,

Fehér, meztelen.

Ezüst tálat hoz és

Levágja fejem.

Salome, suttogja

Rémülten a szám.

S a tálról rámmered

Fejed Johanan...


Káprázat

Hold-parázstól sistereg

A csillagok bokra,

Kigyúl tôle a tejút

S idelent a bodza

Felgyújtja a fákat is,

Vastag fehér csóva,

S árnyékuk rárajzolja

Most hullt puha hóra

Persze csalás, nem is hó,

Kék holdfény e szalma,

Három körte mosolyog

És két kicsi alma...


Képecske

Forrás zenél

Pitypalatty panaszt,

Habfehér az ég,

Égfehér damaszt

Ahogy egy fenyô

Egek fele tör,

Lent is mutatja

A kék víztükör

Lent is mutatja

Ami fent fehér.

Hallani, szemem

Fenekére ér...


Este van, bársony

este van

bársony

zárnak a

boltok

sugara

árnyas

lombokat

oldoz

hajlik a

bodza

szélbe a

tornyok

fürdenek

rézsû

fénybe kék

dombok

nyitnak a

tücskök

nyílik az

illat

benned kel

föl az

esthajnal

csillag


Dal

Prücskörészek,

Heverészek,

Altatom az

Estikéket.

Ha virrad s dal

Fújja számat,

Ébresztem a

Hajnalkákat.

Tegezôdöm

A füvekkel,

Telistele

Rigófüttyel.

Ha beborul,

Felleg támad,

Elmegyek majd

Szivárványnak.

Ráborulok

A világra,

Hogy ne legyen

Olyan árva.


Pók a tükrön

Tükröm a falon lóg. Fényes.

Egyszerre egy pók kényes

Lábbal átsétált rajta.

Tudom, a babona tartja,

Hogy szerencsét jelent.

Tipegett, jobbra-balra ment,

Aztán megállt fent, a sarokban

És nézegette magát.

,,De szép vagyok! A teremtés albumát

Imerem jól, -- játszott rajt a fény

Egyetlen teremtmény nincs olyan szép, mint én!''

Hosszú lábait külön-külön rázta,

Ropogtatta, kopogtatta

S mászta velük végig a fényes üveget.

,,Pompás! mily szép csillogású szemek

Az enyémek. Igaz, szemöldököm nincs,

Legalább nem kell festeni,

Anélkül is lehet merengeni.

Fonok egy óriási hálót,

Mi átéri az egész világot

(A tükröt látta csak, az volt a világ!)

S szépséges karcsú vonalam,

Finom alakom s csinos magam,

Majd csak úgy vonzza a legyeket...!''

És leesett...

Leesett, mert a szobalány, Maris,

Harsogó hangon, mint egy haris,

Vidám dalt dúdolva, letörölte a ronggyal.

Aztán gondolva, ha írok, úgyse látok,

Magát illegetve, a tükör elé állott:

,,De szép vagyok! a hajam, a szám,

A szemöldököm. Ha ünnepi ruhám

Fölveszem s benne a korzóra mék

Utánam néznek a bakák, meg a pék

Horihorgas segédje, Jani...''

Nézi magát. S csendben hallani,

Hagy zakatol szíve, a bolond kis motor.

Vére rózsákat, nárciszokat sodor,

Kipirult arccal magának csacsog:

,,Szép vagyok! szép vagyok! szép vagyok!''

És elment...

Én írtam. És rámmeredt pár furcsa, furcsa sor.

S mondtam magamnak, most rajtad lenne a sor,

Odaállni a tükör elé s nézni magadat.

Hiúság! -- dobbant felém s szavakat

Kerestem, mik födnék fölháborodásom.

S azt hittem, a kísértô ingert, majd lerázom.

De hiába! Versem tükör lett

S benne nézegettem festett,

Magam-csinálta világom...

,,De szép vagyok!'' s betûlagunákon

Szép gondolák úsztak. Velence tükrözött,

Róma énekelt s egy ember a fû között

Hallgatta a pacsirtadalt, aztán felkiáltott.

Láttam Fausztot, majd Margaréta állt ott,

Mint tavaszba öltözött fehér alma-ág.

S tetszett a verstükör a színes, szép hazugság!

S vallottam akkor, ember te kényes,

Te is tükröt hordsz, mely fényes

Üvegjén képét szemedbe porozza,

Jó hozzád, bánatod, könnyed néha elorozza

S kacag feletted hintázva az ég.

Tükröd van. S tükröt hord a pék

Hórihorgas segédje, Jani.

Tükröt a politikus, tudós, hivatalnak,

Utcaseprô s árulkodóan hallani,

Amint egy titkos pillanatban mind

Magának tapsol és csacsog,

,,Szép vagyok! Szép vagyok! Szép vagyok!''

Fényes tükrön másszuk végig az életünk.

Magunknak tetszünk, de jaj nekünk,

Ha Isten talál rajtunk majd kivetni valót,

Mikor minden fény és hazugság elmerül

S Isten szobalánya, a halál,

Tükrünkrôl némán letörül...


Somogyi éjben vonaton

Hazafelé visz a vonat,

Somogyban van a hazám.

Valaki még csak rámismer,

Majd a jegenyék talán.

Gôz-táltos az éjszakában

Megy, fut, rohan itt velem,

Gyermekkorom mutogatja

Lelkét felém meztelen.

Itt megállnék, ott megállnék,

De csak száll a gyorsvonat,

Milyen szörnyû kényszer, ok, cél,

Mely örökre hívogat?

Éj gurul az ablak mellett,

Bús nagy labda, rémület,

Csillagok verik arcomra,

Nehéz, hûvös fényüket.

Dombok, rétek szagát érzem

Homlokomon, mint kezet,

A gyöngyvirág, fehér fogsor,

Erdôk szájából nevet.

Göncöl rúdja, mint a kútgém,

Rám s a vonatra hajolt,

Bíboran, majd tejfehéren

Nézett be a nyári hold.

Szörnyû ôrség, így vigyázni,

Virrasztani hajnalig

Kanyarból ki, kanyarba be,

Újabb fanyar kanyarig.

Rémülni, hogy hátha játék

Kocsi, mozdony, sín, vasút,

Mely egy óriás kezében,

Szörnyû karambolba fut!

És hogy alvó népemmel itt,

Mire virrad még az éj,

Álma szendergô, halálos?

Gyógyulást-hozóan mély?

Én szállok vagy a vonat száll?

Világ száll a vég felé?

Mily csikorgás? Népem szájában

A zabla?... vagy a fékeké?

Szállt a vonat, repülve szállt,

Fényt küldött a messze ég

S a horizonton mentek, mentek

Fény felé a jegenyék...


Édes Dunántúl

Itt térdelnek elôttem kelta dombjaid Dunántúl,

S avar sáncaidon békés juhnyáj legel.

Úgy lépsz elém, mint ó-krónikákból a képek

S régi anyás karod, becézve megölel.

Csillagok ülnek erdôs kontyaidon, ha az alkony

Leereszkedik s az estbe pásztarsíp kesereg.

Torkos sok patakod párt keres, elfut és benne

Piroshasú pisztráng villan s barna keszeg.

Halk, kicsi falvak ülnek öledbe s a házak

Tetején kelepelnek frakkos víg gólyafiak,

Kik itt voltak tavaly és azelôtt és annakelôtte

S a századik sarj is idetér, ha tavasz virrad...

Itt járok lányos réteiden újra meg újra

S füzérbe fûzöd illant gyermek-éveimet.

Akkor még kölyök-bokraid derekáig sem értem

S okos ösvényeid fogták a kezemet.

Barna szemedben hordtam az erdôk vad

Szálfáit s lázadó vállaimon kék egedet.

Anyám vagy, Dunántúl, mondtam s ígértem,

Meglásd, nagy leszek egyszer még teveled!

Itt nôttem föl a fákkal, a széllel, a tájjal

S hû rokonom, testvérem, anyám a drága vidék

Itt heverésztem aranyhajú rendek széna-sorába,

Hajamba éj hált s bozontos csillag-pihék.

Itt hallgattam éji viharok haragos nyögését

S dombok alatt alvó ôseim szeri dalát,

Amint kantárt és zablát eresztvén a holtak,

Kézrôl kézre adták a dacos vad harci kupát...

Itt vagyok most is, édes Dunántúl!

Látod, csak megtér kóbor költôfiad.

Rómát megjártam, Párist megjártam

S zengtek felettem büszke hidak!

Mégis te kellesz, gyantás mezôillat,

Szûz erdôk szaga, gulya és kolomp,

Anyámként ölelsz somogyi lanka,

Ha fáraszt az élet, harc és a gond.

Dombjaid, mint nagy labdák gurulnak,

Vállukon koporsó és most kövein,

Mint táltos kiáltok fényes halottaknak

S költögetem dallal alvó ôseim...


Szomjasan jöttem

Jöttem a zajból a csendbe ide

Fénylik a vízen a fények íve

Fénylik aranylik a messzibe nyúl

Rá arany nyárvég permete hull

Rá arany nyárvég csokra esôz

Ekkora héven gyôzhet-e ôsz?

Fecske-betûkkel-írt habokon

Tündököl kéken a kék Balaton

Vizen aranyló nap tüze gyúl

Sirály köröz fönt hangtalanul...


Késôi ének

A Balaton-örvényesi római villa romjainál

A márványlépcsô hallgatag.

Fölötte késô éj dereng.

Kertjébe rózsák bomlanak.

Fönt csillagok... Pár fecske leng.

Az átrium csak álldogál.

A küszöbe nem vár urat.

A holt kôkutya fölugat.

A Holdsirály ím délre száll,

Ahol a szôke Tiberis

Habjai közt szép Júliák

Gályája ring... Jaj, nincs tovább!

És semmi hôsi nincsen itt.

Pannon nyilak és quád nyilak

És surranó barbár halál...


Estima

Kint hold lebeg

Itt lámpám fénye

Ont glóriát a fejemre

Egy munkás nap után

Szelíd jó éjt kíván

Lombok közt szundiz a csend,

Fönt bóbiskoló csillagok

Összeteszem kezemet,

Ugye Uram alhatok?

Álld meg kiket szeretek

S kiket szerettem engedd meg

Örök játszótereden

Mind a gyermeked legyen.

Vess ágyat öledben majd

Hova lehajtom fejem

Ez éjszakán vagy egyiken

Ha rendelésed hozzád hajt

S oly békén puhán alhatok

Mint bennedfénylô csillagok...


Anyám I.

Anyám,

királyi csokor, te, februári menyasszony,

nézd odakinn már hullnak a rózsák,

jön a tél, jön a szél, és elorozzák

örömeink, de én kifutok még,

s ezüst hajadba fonom égi diadémnak,

hogy templomhomlokod koszorúzzák

És kel a nap, kardja pengve fúródik

rossz ködök éjén át a messzi egekbe,

hova te látsz csak, én a kezedbe

fogva kezem, vezetsz hûs égi úton,

öltöztetsz mesékbe s a hétfejû sárkányt

mindjárt legyôzöd könnyen, tudom.

Anyám,

te halkan ringatod ágyam,

a világnak tartod s csalod ki mosolyom,

hogy szépüljön az, kire ránevetek

s szenteld ujjaid homlokomon

csillagot vernek, anyám

Hajad ezüst drótjain immár,

szaladó esték kék fecskéi megülnek,

de nem öregszel -- nem öregszenek a rózsák! --

csak valami csendesebb lesz egyre belül,

hol az élet piros harangja harangoz,

több szavad van a csendhez

s többet vagy egyedül...

Anyám,

te titkos, aranyöblû, dúsgazdag forrás,

ki rámpazaroltad lányságod és asszonyi

bájaid színzuhatagját,

te szent anyaföld, csók-zsoltár, eleven kút,

kibôl majd jövendô századoknak

merhetek enyhet, tikkadt nagy utakon,

ha lombom alá lehevernek.

Anyám,

te ôszi menyasszony, halkszavú ôszi igézet,

ki legelôször hoztad a tömjént és aranyat,

hoztad a mézet,

bölcsôm rácsához s a teli holdat

játéknak dobtad vizeimre, míg messze lobogtak

a testvér-csillagok és a hajóm

az Isten-öbölnek partjain bolyongott,

-- ha megállíthatnám a napot fölötted

visszaparancsolhatnám a lehulló

sárguló lombot!

Anyám,

aranyerdô, tiszta tükör, ragyogó fény, hajnali csillag,

versemet bontom ím te eléd aranyzuhatagnak,

aranyozd meg vele lombod,

aranyozd meg vele kezedet, melyek vezetnek

s ismerik titkát az élet-utaknak,

óvják lépteimet, mik tipegôn szaladnak,

jöjj te vezérnek,

s harcos ösvényeim majd elsimulnak, béke leng rajtuk

s az Istenhez érnek

Anyám,

úgy kell a szavad, most kell a simítás,

mikor már nagy lettem s a gondok

vicsorgó szelindekei marnak,

kínzó sebeket szívemen és egyre ugatnak,

rossz éjek láza rohan húsomon

s a hegyek fagyot és havat fúnak,

most kell a szíved tüze mécsnek,

a neved hitnek s jóságod az útnak!

Anyám,

aranyerdô, déli verô, te hajnali csillag,

szállj dalomon most vissza idôtlen

napjaidba, mikor az erdôn, barna hajadba

virágkoszorút fontál s legelôször

gondoltál rám, ki szíved alatt, szavadba

s Isten titkaiban éltem

Anyám,

tavaszi hold, te, tavaszi csillag,

tavasz-virág a tavaszi réten...


Önarckép. Arvi Järventausnak

Kopjafára tûzött lófej elôtt állok.

Véremben sámándob zubog.

Kordába fog kódex, ciliciumok.

Ma is elmarad a vágta.

1939


Példázat egy ôszi levélrôl

Most kezd leesni.

Száll...

Sem a földé, sem az égé,

De a fáé se már.

Lebeg könnyedén, keringve szárnyal.

Nincs még kapcsolata a földdel,

Sárral és halállal.

Tiszta,

Mint legelsô könny,

Mint tegnapnyílt hóvirágkehely,

Mint szívrôl leszakadt sóhaj,

Mint fénybôl született szivárvány,

Mint érintetlen hópehely.

Ilyen az életem.

Vagyok, aki vagyok!

Költô és pap -- szívek közt lebegek.

Egy kicsit földé, egy kicsit égé,

Nem enyém,

Nem is a tietek!


Ôsz

Kikötött zászlók a fák levelei,

Pókháló ingét veti a rét,

Bágyadt kökörcsin sárgán világít

S álmos a csend is.

Fázik a nap s égszürke bundát

Ránt vállaira, betegen ragyog

Kiszolgált fekete barázdát

Forgatnak az ekék.

Mint kirabolt fészek, olyan a táj.

Új koldus jön, a színtelen est

S kezüket fejük alá téve halkan

Elalusznak a szénaboglyák...


Micsoda kezdés

Vértócsák a levelek.

Bokor leng a semmibe.

Viszi a szél a fiát.

A köd hagyja, hadd vigye.

Kiáltanék, nincs kinek.

Rácsok a vak csillagok.

Hamuhintett kobakom.

Biz'uccse, hogy csillogok.

Rôt fûszálon leng a hold,

Egy pók húzta hegyibe.

Jön a hajnal, hadonász,

Fény-husánggal veri le.

Milliónyi tojáshéj

Hull darabja szanaszét.

Omló porceláncserép

Szilánkjától ég a rét.

Így kezdôdik lám az ôsz

S úgy vet cigánykereket

Fényes ûrbe a világ,

Mint üngetlen víg gyerek...


Skarlát ôszi fák

Ôk eldobták fegyverük.

Én még harcolok.

Összecsukták szárnyaik,

Zord arkangyalak.

Az ôsz harsány sortüze

Nem riasztja fel,

Homlokukon s szívükön

Skárlát vér, a jel

Álmukból, mi öröklét

Vagy halál jegye,

Végsôt rángó szív az Ôsz,

Szívükkel tele...


Fényt vet

Szólnak a sárgarigók

hullnak a sárga diók

álmatag szánka a szél

álmatag száll a levél

csörgedez csöppke patak

viszi az álmaimat

puskátlan érzi a csôsz

álmatag nézi az ôz

álldogál, néz darabig

s táncosan eliramlik

porzik a négy patanyom

fényt vet a parti pagony...


Ôszi dithyramb

Ôsz,

te aranykoszorús menyasszony,

szép, késôi lánya a nyárnak,

dús hajad kibomlik aranyon

S benned szép színek muzsikálnak.

Ôsz,

te diadalmas, hû szeretô,

királyi kezeddel emeled fel lemenô

napod, csodaszép fejedre

s az udvarló szelekkel

Üzensz távoli lovagodnak, a télnek...

Most ölelnek a fények

s a színek szeretnek.

Kibomló skála brokátruhádon a pompa,

a csodák csodaszép kedvese vagy!

mondd, milyen ecsettel

kendôzöd te magad?

Ôsz,

te csokros, ragyogó, rokolyás, deli tündér

ki csókolódzol a tûnô szelekkel,

de tele vagy te titokkal,

de tele vagy te a csenddel!

A rohanó folyókra omolsz,

simogatod sápadt, szeretô kezeddel

s úgy súgod el, holnap ilyenkor

meghal az erdô.

Ôsz,

te ezüsthúrú hárfa, a halál kezében,

de zokogó, kopogó, szomorú,

szelíd a te muzsikád,

de piros és lihegô,

de bíbor a szád,

de remegô tested remek vonala

s szemedbe gyúl a távoli láng,

mi lobogott hazatérôk mély ôszi szemébe,

mikor a sír hívta már ôket

s mindegyik elébe

odaállt valaki --

súgd el nekik, béke...

Ôsz,

te aranykoporsó, melyben a habzó

múlt nemes ó-bora forr és kedve vonaglik,

arany tó, arany erdô, pajkos szöszi patakok

anyja, merre tilinkód szûz szava hallik,

elindulnak a mesék, mik puha ajakkal

csókolják szép szoknyád szegélyit,

elindulnak a csodák s a méla mezôkön

kinyújtott lila füsttel szállnak az égig...

Mi

meg öregszünk, szép, szende Királyném!

míg csalfa tükörben int sugarad,

megyünk feléd s jössz te mibennünk...

Engedd, dalom legyen diadém

és simogathassam meg szép hajadat.

Ôsz,

húgom, alkonyi testvér,

útunk ím csendbe poroszkál,

csendbe követ, míg összefonódik

s megbékél szelíden majd

Isten szent tenyerén...


Szeretném, ha szeretnéd ezt a verset

Egy kéz eloldta fönn a lombokat,

Sárguló, néma arany kompokat

Kezükbe fogják béna szívüket

És átússzák a sápadt mély vizet

Nincs rajtuk annyi súly se, mint e szó,

Megszûnt a függés, gravitáció

Megszûnt a törvény, erô, ráhatás,

Sodorja ôket ôszi áradás

... Egyszer, meglátod majd, tán kel a hold,

Valaki halkan minket is elold

Bús életünkre bánatot ködöz

S mint levelet az ágtól, elkötöz

Úszunk a szélbe, mint e kósza raj,

Másik part fele, sok arany tutaj

Röpülünk, szállunk bódult szárnytalan

Idôk, partok közt, mégis parttalan

Vak hullásunk szédült álomba fon

S felébredünk az örök partokon...


Ôszi vesperás

Hunyt szemét az ég még

Távolról nyitogatta.

Sátor volt, a színe kék.

Ott álltam alatta.

Még futott hetykén pár sugár,

Szép kecsesen lépett,

Mint templom lépcsején a lány,

Ha pap már misézett

S az áldás ottbent véget ért.

Ruháján s dús haján kivitte

A felcsillanó gyertyafényt

S tömjénszag követte.

A tágas utcán úgy ment le

A Nyár is most merengôn,

A csend csengôit rázta és

Fényért sírt esengôn.

Mint nagy pohárban, állt a tó

Partjai közt kéken.

Szél szaladt a parti fák

Ágán s a vízsörényen

Lusta árnyak lebbentek

Rest testtel, mint szárnyak,

Lent piros kárász úszott és

A fenék fölött álltak

Ezüst falanxot víg halak,

Szájukon gyémánt buborék

Pattant, mint labda s tükrében

Játszott az ég s a vízfenék.

Naptár szerint, nyár volt még.

De volt valami bús már

A fecskeszóban s röptükben

Az ôsz sandított lomhán.

Mint apró kották, hangjegyek,

Ültek fönn a dróton,

Gregoriánt énekeltek,

Nem emberi szókon!

Ködöt fújtak a hegyek,

Fáztak már a lombok,

Indultak a levelek

S a távoli dombok

Ideszórták kolompjaik,

Mélabúba mártva,

Virágfejek konyultak le

Dérbe és a sárba...

Nyár volt még, de furcsa nyár!

Az ôsz jött orgonálva.

Ezüst sípok sírtak már

Az erdôkön a fákba.

Felhô-várak forogtak,

Furcsa kacsalábon,

Vad sörénnyel vágtattak,

Mint lovak át a tájon.

Csípôs, zord szél csámcsogott,

A kökény kékre érett.

A réteken sarjúszéna

Vére feketéllett.

Álltam fémes ég alatt

S nem hallottam ez este mást,

Egyetlen dalt a föld száján

Szordinós, ôszi vesperást...


Megôszült, ôrült tenger, ôsz

Ôsz, te ködös, örök tenger,

Parttalan vad óriás

Rôt halottként úsznak benned

Októberi néma fák.

Játszol velem s a világgal,

Nincs benned semmi sziget,

Forró vagy, mint hirtelen láz,

S hideg, mint az ôrület

Partodon itt, mint egy hulla,

Rémülettel heverek,

S birkózom, mert eltemetnek

Habjaid, a levelek...

Egyre nôsz és egyre tágulsz,

Benned habzik az idô,

Rohanva rontsz élôk ellen,

Tátott torkú temetô.

Ki bír véled? Nincs erô, mi

Bilincselné habodat

S egymás után tördeled le

Éveink s a napokat.

Mint ôrült agyban gondolat

Süllyed benned múlt, jelen

Levetkôzteted a fákat,

Benned minden meztelen.

Játszol, tudom, a világgal

S játszogatsz énvelem,

Habod, mint a láz a húsban,

Terjed, árad nesztelen.

A partodon fekszem, hova

Lerajzolod nyomodat.

Mint kígyó a bûvölôjét

Nézem hullámaidat!

Egy hullámod engem is visz,

Mint vitt minden születôt.

Benned hordva létezésem,

A kezdôdô s volt idôt!

Piros holtként úsznak benned

Októberi néma fák,

Mint kígyó a bûvölôre

Nézlek, nézek vissza rád!

Ne játsz tovább, néma tenger!

Ôszült, ôrült óriás.

Huszonhét éve ismerlek,

Nem voltál s nem leszel más!

Örökkévalóság csillan

Mindent orzó habodon,

Marad-e még szépség annak,

Ki holnap áll partodon?


Hóra ejti

Kötözné ezüst cérnaszál,

Ökörnyál, a hullt levelet.

Visszavarrná a csend rájuk.

Ôsz van. Nem lehet.

A hold tûje kék csillogás.

Villog a holt erdô felett.

Bánatomat rázza a szél.

Száll a lehellet.

Lekushad a zsupp a tetôn.

Jégcsap fagy az eresznádhoz.

Árnyékot ejt hóra az éj.

Vadlúd kiáltoz.


Száz paraszt kaszál

Már kukorékolnak a kakasok

A reggel tömjénszaga száll,

Árnyéka csöpp, sugara sok

A völgyben száz paraszt kaszál!

Nézem a hegyrôl, amint a sereg

Karéja mozdul a völgybe --

Hökkenj meg, te kiélt-szívû világ,

Reszkess e csuda gyönyörbe!

Útjuk arany és szép szárnyuk a nap,

Délceg lépteik, az erô

Ahogy suhintnak, -- áldott mozdulat --

Évezredek szele jô!

Évezredek növekvô vihara,

Gyönyörû, nagytüzû ciklon,

Kétszáz parasztkar ritmusa ring, hogy

Csuda-rendet kanyarítson.

Nap-lávaesôben nyomulnak elô,

Tûz-tenger ringatja ôket,

Szétzuhogó, nagy pacsirtadalban

Felhôkig, egekig nônek!

Fel, fel seregem! Neki a fénynek!

Vívd és nyerd meg büszke csatád.

Daccal lendülô kaszáid alól,

Szülessen egy újult világ!


Részesaratók

Megáll a fényben, felkiált

A szél és visszanéz.

Ázott falakról álmosan

Pereg, mállik a mész.

A szivárvány, szép ecsettel,

Mázolja az eget.

Magasban éber ölyv szitál,

Lesi az egeret.

Fáradt keréknyom boldogan

Lapos tócsát ölel.

Valahol éhes róka nyí,

Az ólakhoz közel.

A lajt szomjasan ásítoz,

Hûsén verébzsivaj.

Mozdulatlan, akár a dél,

A két sáros bivaly.

Alusznak. Az árok tövén.

Tûnôdve valamin.

S messze, mint álmuk bíbora,

Lángol a baltacim...


Asztagrakók

Nô az asztag, most is látom,

A Siónál a dombháton.

Háromszor hét béres villáz,

Felettük az ég kék nyílás.

Oda kéne magasodni,

Azt az asztagot megrakni.

Hogy a sorsuk rajt beférjen,

Ég füstöl a villanyélen.

Legtetején hat vad béres,

Keveset ért a beszédhez,

Kavar, kavar a villával,

Vad kômûves-kanalával.

Nô az asztag: bábeltorony,

Hat kômûves szénáz azon.

Hajlonganak, morgolódnak,

De szegények csak maguknak.

S mikor estére leszállnak,

Szét se néztek, meddig láttak?

Se az égre, se a tájra,

Szívük bábel-nyomorába.

Hej, hányadik Tornyot rakják?

Hej, hányadszor tanakodják,

Hogy így kéne, hogy úgy kéne,

S marad minden a régibe...


Máktörôk

Igáslovak lángot isznak.

Lángját tüzes pipacsoknak.

Piros kendôs summáslányok,

Tördelik a zörgô mákot.

Fekete mák a kezük is.

Fekete láng a szemük is.

Szomjas délibábok tornya

Bukdácsol a szálkás porba.

Tályog az ég. Beleakad

Egy akácba. Ki is fakad.

Hull az alkony, hull sûrüllve,

Mintha mákgubákból dûlne.

Tábla giz-gaz. Majoránna.

Sötét térdepel a tájra.

Terül széle, terül hossza,

Béresekre, summásokra...

Holdfény lenget arany sátrat,

Benn Szent Dávid muzsikálgat.

Arkangyal áll egyik felén,

A másikon cigánylegény.

Fekete a bánat bokra.

Tûzpiros az éj kakasa.

Itt a csillagok is marnak,

Bárányfelhôk meg harapnak!


Tengeriföld

Embernyi a tengeri,

Magassága embernyi,

Válligérô, jó magos,

Esti széltôl harmatos.

Hány hold, ebbôl béresé,

Senki sincs, ki kérdené,

Pedig a sok hant alól,

Elhullt béresnép dalol.

Borona és bús eke

Jelként ide illene.

Aztán befutná a gyom,

Mérhetetlen unalom.

Belôlük nô és veri

Eget e sok tengeri.

Ûzött sereg, menekül

Múlt elül, jövô elül.

Mit vallna, ha kérdenék,

Ha szólhatna a vidék,

De csak szél zúg szenvtelen,

Ez a nép itt nyelvtelen!

Hull a harmat fejemre,

A vállamra, szívemre,

Oly nehéz lesz, itthagynom

E tengernyi sírhalmon...


Csordapásztorok

Gyertyát ide, aranyat,

Lángoljon a tömjén,

Ahogy szép, lila havad

Ágak vertezüstjén.

Rorátésan megjelen,

Jön az Örök Bárány.

Farkasokra lessetek,

Örzôk kint a strázsán!

Farkasokra lessetek,

Sistereg az égalj.

Akár szalonna pirul,

Szélein a hajnal.

Csodacsillag fészkel egy

Rongyos istállóra,

Angyaldalos fényt szalmáz

Boldogan a hóra.

Tiszta bocskort kössetek

Mezítlábatokra,

Piros szíjat fûzzetek

Fürgén sarutokba.

Ôzet, nyulat süssetek,

Ropogós malackát

A beteg is hagyja ott

Ágyát puha vackát

Írós vajat, friss tejet,

El ne feledjétek,

Friss cipót is kelesszen,

Hamar menyecskétek.

Kisingecskét varrjanak,

Legyen neki pólya,

Szegény tudja, míly öröm,

S gond, ha jön a gólya.

Induljatok szaporán,

Míg nem jön a reggel,

Találjátok az Anyát,

Karján a Gyerekkel!

Adjon Isten! mondjátok,

S ad az Isten néktek.

Szegényeké a malaszt,

Gazdagé a vétek...


Bábel

Két kômûves

a szivárványra mutatott

,,Míly óriási állvány

meszeljük be a kék eget!''

épp esteledett

s mikor hajnalodott

újra: ,,Falazzuk be a Napot!''

ezer kezdte hordani a maltert,

ezer a téglát meszelôt,

az ég, a kék egyre fogyott,

s a fal falánkan egyre nôtt,

a roppant Torony égig ért már,

a munka tovább mégsem haladt,

azóta is,

másképp beszél, aki fönt van,

s másképp, aki lent maradt...


A szitáló korom balladája

Proletárfiúcska álmodik

Szeretnék egy piros csúzlit nagyon

S biciklit, mi van a többieknek,

Akik gazdagok, és engem megvernek.

Egy krajcárról álmodom, amin

Veszek majd zsemlét, kenyeret,

Vagy kicsit csalva, moziba mehetek.

És anyuskáról álmodom, aki nincs.

Kis szobánkban gazdátlan a kilincs.

Apa részeg. S mindig összever.

Szitáló korom

Itt nincs erdô. Itt csak gyár van.

Szitáló korom fojtogat bennünket.

Mi az eget is feketének látjuk,

Feketén halljátak fáradt énekünket.

Itt nem nyit rózsa, bazsalikom.

Csak korom hull, a lassú bús halál.

S dalolnak kínnal a proletárok,

Míg fölöttük hulló korom szitál...

Emberek

Mindenki bánt. Gúnyol. És lenéz.

És nem tudom, mért nem jók az emberek,

Rámmutatnak s azt mondják: csibész!

Pedig nem lennék rossz!

Csak adnának egy kis meleget,

Adnának kávét, szôlôt, kenyeret,

Mit esznek ôk, a gazdag gyerekek.

Nem lopnék, ha éhség tépi belemet.

Adnának meleg ruhát, mikor

Gyilkos, fehér hó temet.

S adnának anyukát nekem,

Nem lennék rossz, sohasem.

És vinnék el apát, ki mindig bánt.

S pénzén, mit szombaton hazahoz,

Bort vesz, meg dohányt...

Ne! Ne!

Ne! Ne! apát se vigyék el tôlem.

Apa ma ölébe vett.

Megsimogatott és könnyezett.

S azt mondta: kicsike fiam...

Csodafa

Ma álmodtam, csodaszépet.

Aranyhintón vittek angyalok.

Rózsát fontak szôke hajamba

S egyik megmosdatott...

Azt mondta, megyünk a Jézuska elé,

(Ott lesz anya is)

Kinek trónusán hajnalfény ragyog

Felébredtem. Hideg volt. Hullt a hó.

Hol vannak a fehér, tiszta angyalok?

Rendôr

Tôle félek legjobban talán.

Jobban félek tôle, mint apától.

Kardja van s rengô bajuszától

Szétfutnak az utcagyerekek.

Nagy úr. Sokkal nagyobb, mint

Vanyek bácsi, ki börtönbôl szökött,

Erôsebb, mint a Félarcú, aki

Három embert összekötözött

S elvett pénzüket elmulatta.

Sokat remegek, sírok miatta,

Hogy megver, mert tegnap

Körtét loptam

Egy külvárosi boltban...

Félek, hogy kihúzza kardját,

Mely olyan, mint a fa --

Jaj, hát annak a bácsinak

Nincsen kisfia?

Váróteremben

A váróterembe sokat járok.

Mert sokan vannak, és jó meleg.

Innen indulnak színes vonatok,

Innen utaznak a gazdag emberek.

Miért?

Tegnap onnan is kiküldtek.

Megvert egy ember, s hazakergetett.

Csak az mehet be, kinek jegye van.

A rendôrnek szólt: kéregetett!

Csak az mehet be, kinek jegye van,

Kinek jegye nincs, nincsen igaza.

Az életbe is tán jeggyel jöttünk.

Hát nem jöttünk minden haza?

Templom

Ide szabad mindenkinek bemenni.

Itt a Jézuska lakik.

Innen nem kergetnek ki.

Hoznak neki sok sok virágot

S égetnek elôtte gyertyalángot,

Mint a temetôben a

Szomorú emberek.

Itt összeteszik a kezüket

S oly egyforma úr-féle, proletár,

A sarki koldús fia is idejár

S itt egy úr, kinek autója van...


Jószerencsét

Este volt, bronzbarna este,

Elnyújtózott lomha teste,

Barna fák közt a közön.

Nem volt fény az ablakokba,

Csak az égi csillagosba

Nézett a hold vakoskodva

Kandin, némán odafönn.

Fürge tánccal vitt a léptem,

Zsoltár nyílt, ahova léptem,

S nyújtózkodott pár virág.

Szívemben egy csöppnyi éggel

Láttam költôk jós-szemével

Koromsötét a világ!

S rámköszöntött férfiasan

Egy bányász az útkanyarban

Muzsikált a hangja szét,

Zendített: Jószerencsét!

Imádság volt ez a pár szó,

Békét hintô, andalító

Fényt-derítô, szent zene.

Régen elmúlt, most is érzem,

Véremben bent lüktet mélyen,

Mintha folyton zengene.

Adjon Isten! feleltem rá,

Jószerencsét mi kettônknek,

Kik járjuk a tárna mélyet

S ránkhuhog a vaksi éj.

Adjon Isten! Jószerencsét!

Neked testvér, nekem testvér,

Adjon Isten! Jószerencsét!

Minden házba mi befér...

Jószerencsét! Adjon Isten!

A gazdagnak, a szegénynek,

A leánynak, a legénynek

Szép mosolyt és kacagást.

Jószerencsét! Betegeknek,

Sajkáik, ha ködbe mennek,

Bizodalmat, gyógyulást.

Jószerencsét! Mindenkinek!

Adjon Isten! kinek, kinek.

Amit szíve tisztán kér.

Adjon Isten! szent családot,

Boldogságot, áIdást, álmot

Ne romboljon a rossz vér!

Adjon Isten! Jószerencsét!

Mind, akik csak jót akarnak,

Minden árva bús magyarnak.

Jószerencsét! Jószerencsét!

Adjon Isten! Adjon Isten!

Adjon Isten! Jószerencsét!

Mindnyájunknak...


Aranycsináló

A csillagom most tán egyezik azzal,

Mit Isten elgondolt felôlem.

A horoszkópom jó jegyben áll,

A Mérleg-jegyében...

Öreg fóliánsok közt olvasok:

... a varázsló élô vért rakott

a tûzre. S cseppentett rá könnyeket.

Összetört szívet tett belé,

hogy megpillantsa a lényeget!...

s aranyat csinálni, mégsem sikerült!

Eh, hát ez a bús átok a földön.

Ez az örök lehetetlen!

Súlya, kínja véresre vérez

S vergôdünk alatta tehetetlen.

Hiába minden gondolat,

Ôrület, dac, kín, akarat,

A rög, rög marad! -- a sár meg sár!

Ma mégis, mégis mond ki száj,

A csillagom jó jegyben áll,

Ma megpillantottam a csodát.

Rájöttem, hogy minden szívben

Rejtett el Isten aranyat,

Csak meg kell látni az arcokon,

A kín, a gond, a jaj alatt!

Alkimisták jöjjetek!

A titok nyitja oldva van:

Minden emberszív legmélyén

Drágakô és arany van!

Bár törjön, vágjon szenvedés,

És ôröljön az akarat,

Mind csak vihar, csak égi láng,

Hogy kiolvassza az aranyat.

S hullározzon az ôrület,

Szakadjon gát, az öntudat-folyó

Zúgva loccsanjon semmivé,

Arany lesz mélyén, ragyogó.

Alkimisták jöjjetek!

Orvosok! Bírók! Börtönök!

Tudósok! Kóbor Mágusok!

Aranyat szedni a rög között.

Aranyat látni más szívén,

A szegény és proletár szívén,

Mert a szív nem farkasverem,

Benn drágakô és arany terem!

Csak szem kell hozzá, ti vakok!

És jó szív kell hozzá csupán,

Jóság, alázat s indulni

Az örök Aranycsináló után,

(Megtagadva irígy magadat)

Menni, menni a nyomában,

Ki elültette és elszórta

A szív rétjén az aranyat...


Csôszéknél voltam provideálni

Csôszéknél voltam provideálni[1]

Hálás vagyok minden új csodának,

Rádiónak, fénynek s roppant bámulom,

Hogy ujjam a falon csak végighúzom

S villany cikáz át sötét szobámon.

Rajongója vagyok az embernek is,

És szeretem, ha örül, ha táncol

Vagy agyának titkos csarnokából

Új felfedezést, szikrát villant elô...

Tegnap mégis azt mondtam, semmi ez!

Tegnap mégis azt mondtam, kevés!

Jó, hát próbálom megmagyarázni:

Gsôszéknél voltam tegnap provideálni.

A csôszné, szegény, feküdt az ágyon,

Ha ágynak lehetne azt is mondani,

Rongyok között. A farkasordító hideg

A csöpp meleget, az ablakon hordta ki,

Úgy volt beragasztva egy papírdarabbal.

Beléptem. Felharsant a kardal:

Enni kért hat apró gyerek.

Elszégyeltem magam s elôször

Gagyogtam, fiaim, én nem enni hoztam,

Hanem az Istenkét, aki

Beteg anyukátok fogja meggyógyítani.

Pedig nálam volt az Örök Kenyér!

Az Isten volt velem -- s nem tudom miért

Kicsit féltem az éhes nebulóktól.

Borzasztó szegénység... A portól

Letenni sem tudtam a szent Testet,

Csak úgy gyóntattam meg a beteget.

Oh, -- szólt -- most boldog vagyok...

Uram Bácsalmásra ment tegnap, gyalog.

Egy rokonunkhoz, ki tartozik nekünk.

Pénzt hoz. Jó az Isten. Lesz majd kenyerünk...

Lassan, pihegve mondta a nagy szókat:

Ô nem hagyja el a benne bízókat!

Csak néztem, néztem ügyefogyottan

S megrendülten arcán a pirosló bimbókat,

Mikbôl a láz rózsái fakadtak. Sötétedett.

A bútorok ijesztô színt kaptak --

S kért, ne menjek, kicsit még maradjak,

Hisz nemsokára hazaér az ura...

S eltervezgetett, meggyógyul s búcsúra

Lalikának új csizmát csináltát,

Borka megkapja Julis ruháját, a használtat

S az ôszi kommencióból jut majd tûzifára...

Figyeltem, nem megy-e fel a láza?

S a haldoklóval egyedül egy földes szobában,

(A gyermekeket átvitte a szomszéd)

Elgondolkodtam a furcsa, furcsa sorson.

S ne haragudjatok, ha ki is mondom:

Bántam a villanyt, mi ömlik és zuhog

Cukrászdákba, hallba, színházba és bárba,

Villámhirdetésre jut s a Citadellára,

De egy csepp nem jut e szobába!

Bántam a vonatot, mi luxuskocsikkal

Elôkelôn vágtat Svájcon, Tirolon

S nem veszi fel a szegény csôszné urát

Hogy hat gyerekének egy falatot hozzon!

Bántam mindent, mit kitalált az ember,

Hogy szebb legyen a kultúra, a háza,

S magyar tanyákon édesanyák halnak

S egy fokkal sem megy le, egynek se a láza!

Bántam mindent, mit adott az Isten,

Mért oly gôgös, önzô a világ,

Mért nem jut minden asztalra kenyér,

Egyiknek csak tövis, másiknak csak virág!

Mért nem osztozunk igaz sorssal rajta.

Mért nem érezzük a haldoklók lázát --

Bocsánat Asszonyom, egy estélyiruhából

Megfoltozhatnánk hat Boris rongyocskáját...

Álltam, álltam a haldokló mellett,

Míg fáradt szemét lázasan lehunyta.

Imádkoztam... S talán Bácsalmásról

Épp most indul gyalog vissza az ura...

____________________

1	Provideálni = a szent útravalót kiszolgáltatni


Intelem magamnak

Isten kosztján élsz, csupán

Irgalomkoszton s tudod,

Vendég vagy, mint borókán

Játszó cinkék, mókusok.

Jöttél és mész, meztelen,

Mint fák, lombfosztó ôsszel

S tollasodnak nesztelen,

Ha tavasz verôfénnyel

Szögez rájuk lombokat,

Csak úgy lóg, mint kabátod,

Címed, hagyod rangodat...

Biz jó lesz már belátnod!

Hámozd le e vén almát,

A földet, méternyire,

Holtak ülnek s kezükben

Immár nincsen semmise...


Telihold

Kerekedj! Kerekedj! Telihold!

Ma még sokan nem ettek.

Kerekedj fényes égi kalács

Keserves s teljes álmán az éhes gyerekeknek!

Kerekedj! Telihold!

Rádtapadt szemek feszült riadalmán.

Reggelre vérvörös tenger az ég

-- A hold züllött díszlet --

S egy szusszanó felhô kézzel

faragott hullám...


Virrasztók

Maradj még ébren, Hajnali csillag!

Ôrizd a tájat. Ne szállj le még!

Fényed ölelje a fákat s a fészkek

Szélein derûs ezüstödet öntsd szét.

Védd meg a zárat virágok kelyhén

S tikkaszd titokkal a lombokat

Szórd el a kottád halk füvek selymén

S füröszd zenédbe homlokomat

Nem várta még így senki a reggelt,

Mint te meg én, mi ketten az éjben.

Lásd, fények gyújtják már a világot

S a hajnal zászlai csattognak a szélben...

Mindenki alszik, Hajnali csillag.

Most, most virrasszunk!

Valaki legyen ébren!


Szólítás

Szólítás[2]

Január egy.

Feszül, fénylik a talpa a szánnak.

Durran az ostor. Durran a puska.

Az urak vadásznak...

Ôk meg itt szorongnak, heten egyszekéren.

S hiába tízparancs, hiába szemérem,

Hogy betakarózzanak, nincsen ruhájuk.

Fagy-dárdákat dobál a tél rájuk.

Annak a suttyónak, de szép a szeme.

Mint egy prófétának. Mély, vad és tüzes.

Lázító beszéde mindig versbe száll.

Nevet az uraság... Holnap úgy hajolsz meg,

Akár béres-apád, akár a hetyke füzes!

Nevet az uraság... S nem is tud róla,

Hogy holnap e dacos száj

Zenget riadót, a nagy sorakozóra!

Nevet az uraság, a parlament, a bankok,

Csak túrjon a béres, akár a vakondok,

Penészes konyhába csillagot ne lásson,

Csillagot ne lásson és ne is találjon. --

S ha találna, tudja, mi a rend, diéta,

Az uraságnak, vigye a kastélyba!

Ez az egy nem viszi...

Próféta lesz, király.

Kígyókkal, farkassal egy-fészekben hál,

Kapák, ha ráfogják, nem verik agyon,

Mezítláb jár tüskén, parázson és havon.

Komondor szûköl elôtte, ha eljön

S harangvirágokat költöget az erdôn.

Vihart költöget, ciklont ropogtat

S szavára vasként kondul meg a holnap!

____________________

2	Szólítás = a Szentgyörgy-napkor fölmondott uradalmi béresek január elsejei költözködése


Csillagszedô

A költô bölcsôverse

Fáradt gémek darvadoznak.

Zúg, zajlik a barna este.

Itt állok, egy ingbe állok.

Csillag van a pendelyembe.

Összesúgnak az akácok,

Hej, érzem, a szánakozást.

Cirok hajlik, cséve nyiffan,

Szél járja a kukoricást.

Szél járja, vagy vadkan járja,

Úr járja, vagy csendôrszurony,

Felfénylik a hold vacogva,

Árnyék borong a tejúton...

Hát te, kisded, mit álldogálsz?

Hány csillag van pendelyedben?

Most szedd, most szedd, amíg éj van,

Dongó hál a házereszben.

Most szedd, most szedd, mind a tiéd,

Szó lesz egyszer, mi szikrázik.

Illatos, zöld búzatáblán

A hold holt tücskökkel játszik.

Költô vagy te pendelyhordó,

A válladon lepkeszárnya,

A lábadon virág-bocskor,

A szívedben anyád álma!

Meglásd; megnôsz, mint ahogyan

Véres zászló, nyári hold nô

S hajnali szél kint a tájon!

Szedj csillagot, mert már köd jô...


Gyerekkor

Két csapat átkelt a Piavén

S csataterek betûkbepakolt hullái

Az újságokból mind elém gurultak,

Fiatal szemeik kékjével

Billiárdot játszottak a grófok

S a diplomaták

Fehér csontjukra fehér

Meszet öntöttek a tömegsírokban.

S még fehérebb lett vértelen ajkuk,

Szívükbôl vadrózsafa nôtt,

S kacagásuk harmattá válott,

Megeste asszonyaik rózsaszín vállát,

Amint a gyerekkel

Szántani mentek s kaszálni helyettük

Így ment a nyár!

S fiatal fák, ingük levetve,

Léptek a vízbe,

Águkon nôttek kis piros virágok.

Holnap vége lesz! -- mindennap mondogatták

S mielôtt az ágyúk ideérnek,

A réteken a tücskök hasalva

Itták a napot...


Aratás

A magyar ígéret halomra dûl.

Csûrök, hombárok telnek, telnek,

Gyönyörû szép magyar maggal,

Mint a cséplôk bunogva vernek.

Csûrök, hombárok telnek, telnek,

De nem a magyarnak,

Idegennek...

Aratnak. A kastély ezer éve

Másé --.

Béresé az ól, istállószalma

S a béres, a halálé.

Kövér tücskök muzsikálnak.

Úr vétkezik pórleánnyal.

Fekete rúdon csüng a holdvilág,

Megsavanyodnak a csillagak

S denevér száll fekete szárnnyal!


Magyar zápor

Zápor veri a Dunát,

Ezüst haja tépett,

Pajtás vigyázz! hej, megállj,

Lovad félre lépett!

Zápor veri a Tiszát,

Iszapos a habja,

Lovad szája már habos,

Szorítja a zabla.

Zápor veri a Dunát

Lezúg árja ránk is,

Hej a zabla, de szoros,

Szorítja a szánk is!

Zápor veri a Tiszát,

Kemény a kötôfék,

Vérben ázik a pagony,

Hogy gyûjtsünk ma rôzsét!

Zápor veri a Dunát,

Öntözi a könnyünk,

Kiárasztja a Tiszát,

Itt mindent elöntünk!

Ropognak a paloták!

Dûlnek gyárak, polcok,

Utolsó nagy áldomást

Csapnak a Tiborcok!

Szoros már a kötôfék,

Zabla van a szájba

S a fejükön de tüzes

Dózsa koronája...


Késôi konok számadás

Huszonnyolc nyaram futott el

Huszonnyolc nyár és most ôsz van

Nem tudom hogy téli szél fúj

Vagy tavasz zeng itt e szókban?

Nagymesszirôl s mélyrôl jöttem

Akikhez a sorsom küldött

Véreimért, akik ellen,

Élet s halál felesküdött!

Mert én hallom s kikiáltom

Egy nép sír a temetôkben

Álmos fajtám tápászkodik

Birkózni jön az idôben!

Kósza lángok szemük alján

Erdôszagos a ruhájuk

Csillagnézô szent révület

Köti béklyóba a lábuk!

Ezer éve itt topognak

Egyhelybe hull le a magjuk

Úgy nyugszik le hogy fel sem jô,

Kivirrasztott virradatjuk

Úr elôtt dadogva állnak

Alázkodón, mint a hársak,

Nagy merszük, mint a vadliba,

Szomszéd nádasokig száll csak

Szomszéd nádasig s a kastély

Marad kastély, ezer szoba,

Hogy ôk földön, sárban háltak,

Lázadjon most az unoka

Hát lázadok! Az én szavam

Az én utam itt idôtlen

Rettenetes máglyát rakok

Fejfákból a temetôkben!

Fellebbezek láng-szavakkal,

Öszegyûrt ég a papírom,

Öreg konok szobraikat,

Apáimnak szóra bírom!

Fejfáikkal teszek csodát,

Virág nôjjön a hegyébe,

Vagy bot legyen, mi itt szétvág,

Legyen bot, egy emelt kézbe!


Kora tavaszi vers

Üvegtiszta reggel.

Tejarcú fákra tükröz az ég.

Alig született meg a tavasz,

Tejszaga van még.

Piros bogarak szállnak a szélben,

Párjuk keresik a fülemülék.

Összetett kézzel mennek a bokrok

A Nap felé, mint áldozó lányok,

Harmatban mosdott meg a vidék.

Harangszó ömlik szerte a tájon.

Ezüst folyó, nincs neki medre.

Harangszóban állnak térdig a fák is,

Mint víg menyecskék, szoknyájuk emelve.

Hajnali négy vagy hajnali öt van.

Vastag arany a nap, sugara pár kiló.

Micsoda lármát csap itt a csendben

Pár csélcsap, vidám, részeges rigó!

Holnap új csodán ámul a föld el,

Kertem végében, most még árny takarja,

Kibontja domború virágát a napraforgó

S mint nagy sárga labdát,

Földobja a napra.

Üvegtiszta reggel.

Tejarcú fákra tükröz az ég.

Alig született meg a tavasz,

Tejszaga van még.

Levett kalappal, zsoltározva állok,

Hallod-e tavasz,

Én, Puszta Sándor, hozsannát kiáltok!


Villanó zápor

Villanó zápor

Feni rám kését.

Ne hagyj el bátor,

Hôsi merészség.

Tagbaszakadt szél

Mossa a csendet,

Nyári vetésbe

Kanyarít rendet.

Fényes a zápor,

Szôke a bokra

Nevetô kékség,

Mennyei csokra

Dörren az ég is,

Fogát mutatja.

Üstökét száz fa

Vágja magasba.

Pirul a táj már.

Árad a napba.

Mint levesgôzt a

Fényt kanalazza...


Szénakaszálók a kapos mentén

A nap, vén nyilas, egyre szórja

A rendekre az arany-nyilat.

Kakukkfûtôl ájul a szél

S égig ér a szénaillat

Vadzsálya, pitypang, szarkaláb

Hasal a tájon,

Alattuk csigák,

Ôk csak mennek, sodró diadal,

Egy nagy Óceánba,

Mi ezer virág!

A felhôt föléjük szobrász faragta

Kézzel,

A domb mögöttük fényes tetejû.

A föld szívverése cseng és elakad,

Ahagy suhintnak

S dûl a fû.

Legények karján duzzad az erô,

Bronztestükön szikrát vet a nap.

Lányok kezén tréfa villan s villa,

Ingük feszül

S karjuk patyolat.

Délre majd a jegenyéshez érnek,

Halk csuprokból isszák a tejet.

Menyecskéjük szemébe néznek, melybe

Ibolyát préseltek szét

S darab eget.

Szénát kaszálnak a Kapos mentén.

Nézem ôket, tarka foltokat.

Ringatja a föld-óceán,

A végtelen rét ôket,

Hintázó, színes papírcsónakokat...


Búcsúsok

Szûzmáriás lobogókat lenget a szél, ringat a nap.

Árvalányhaj, buggyos rékli, rozmaringos, pörge kalap.

Égi csengôn indul a dal, omlik, árad, kibuzog...

Élet terhét cipekedô bús magyarok, parasztak, meg kubikusok.

Ázsiából idetévedt, csodaszarvas-kergetôk!

Bajjal, kínnal birkózgatók, viszik az égi Tetôt!

Ring a dallam, zúg a zsoltár, száz torok cseng, énekel,

Történelem vén harangja ércesen új ritmust ver.

Bizakodó, szép alázat, zászlót hordó búcsúsok

Máriás nagy láza rángat bénát, koldust és vakot.

Elöl viszik a keresztet kapás, kaszás tenyerek.

Szívük taván rianás van, száz dal-forrás megered.

Ôsi ösztön-verte módra dalolják a kínjukat,

Örömüket, bánatukat, búcsútjáró magukat...

Ringó táblák meghajolnak, ifjú szellô zuhorász,

Újuló szent áradás van, kicsi hullám, öreg hullám, újra más.

Menetelô nehéz lábuk, könnyû taktusba dobog

S föntrôl, égbôl áldást szórnak szôke fürtû angyalok.

Titkon érzi Örzsinéni, Márinéni karján a Kisjézuskát,

Eltakarja félve, pírral, oly titok, mit más nem lát!

Golgotán is ott voltak ôk Szûzanyával kínosan

Látomáson ring a lelkük s mosolyognak boldogan.

Apróhátú, kicsi házak megtelnek víg malaszttal,

Magyar vendég most a Krisztus, kit mindenki marasztal.

Elmennének most mind érte Himaláják csúcsára,

Száz kínon át, száz bajon át vérzô, vad Kálváriákra.

Én a pap, ki Istent viszem, közöttük az utakon

Érzem, érzem, mindenkinek búja, kínja, gondja nyom.

Két kezemben monstranciás, fehér Krisztus nehezül,

Levette már vétkeinket, angyalkórus hegedûl --

Áldást adok a szentséggel, keresztek a homlokon,

Uram Jézus, lássák csókod minden megvert magyaron!

Ünnep legyen a világon, s Feléd vivô utakon

Virágozzék ki a szívünk kegyelmekkel gazdagon...


PILISI BUKOLIKÁK

1941--1951


Én úgy hoztalak magamban

Én úgy hoztalak magamban Dunántúl

Vállaimon sok dombodat

Mint halk ôszi szellô fújva Dunárul

Fény-ostorral ver lombokat

Mik elôbb még a fákat koszorúzták,

De most leválva hevernek

Bennem erdôd, tavad, száz patakocskád

Víg fogsorai nevetnek

Bennem pipitéres rétjeid szöszke

Haja, mint tavaszi láng forr

Friss vers, csengô, puha rím kap erôre

S nô e diadalmi lángból

Ifjú vagyok! szárnyam egyre csak egyre

Kezd nôni! Vár a horizont!

Repülök. Kisöcsém! -- szólok a hegyre.

Kis öcsém! -- szólok s int a domb!

Szeretlek édesen elolmló lankák,

Lányos vállú szûzi nyírfák.

Jön az est, elhúznak fönt a szalonkák,

Csillagaid nevem írják!


Hajnali öt

Hajnali öt van. Nagy ködök pihegnek.

Szakállas zúzmara lóg a zsalun.

Állok ijedten. Messze integetnek

Ölelô fények... Hívogat falum.

Tornyával int, mely lenéz a vidékre,

Hol boglya helyén torzsát rág az ôz,

Majd inni sétál. Félve lép a jégre

S a léken át, a képe ismerôs.

Messze az erdôn, fényes ködmönökben

Állnak a fák s tar águkon a gally

Színezüst. Fáznak, tipegnek a ködben.

S nagyobbra nônek, szinte mint tavaly.

Csiklandó szelek illannak a jégen.

Roppan a hó. Csak rongylángú a nap.

Hol mezítáb futottam, rég a réten,

A füvön, holt bogárkák alszanak.

A hó alatt, a leláncolt vidéken,

Alusznak hitek, célok és csírák.

Egy szót mondok, mi ellobog a szélben,

Mint a harangszó, s a tûnô ifjúság...


Laterna magica

Siónál s a Rinya-háton

Mennyi csapa, madárlábnyom.

Mintha karddal, vassal róva,

Egy egy ôsöm írta volna.

Ôsi runák, ôs jelírás.

Benne bölcsônk, halál, sírás,

Holt sámánok jajdulása...

Lássa, aki érti, lássa!

Nem hagytak rám mást, csak álmot.

Egy maroknyi délibábot.

Azért látom, -- kegy vagy átok --

Szívükön át a világot.


Carmen heroicum

Faragd szoborba, szoborba faragd

Ôseim! szép emlékezés...

Rózsa rózsa illatozz

harmatocska harmatozz

göndör szellô göndörödj

ízes szilva gömbölyödj

csöpp katica sebtibe

mássz egy fûszál hegyibe

szállj repülj a hajnalig

mutasd a Nap hol lakik

gyalogút csak gyalogolj

búzavirág rámhajolj

piros pipacs pipacsolj

hajladozó szép sikoly

harsonázz csak harsonázz

kerteinkbe nyári láz

mert nagyapám a kaszás

ki kezdi az aratást

nagyanyám megy utána

térdig jár a méntába

fonott haja harmatos

lába térdig pipacsos

búzavirág a szeme

mintha nekem intene

ez a sarlás nagyasszony

hogy majd dalra fakasszon

csendülj bondulj arany nyár

szinte vállig benne áll

mint egy táltos lépeget

teperi a rendeket

mint egy villám tûzpiros

sistergéssel hajladoz

mint az istennyila száll

tündökölve úgy kaszál

ha a világ egytábla

lebírja egymagába

fején hetyke a kalap

szakadhat rá láva nap

homlokán forr a világ

kalapjánál egy virág

másik meg a szemibe

harmadik a szívibe

így véreim csak talán

Dózsa kaszált hajdanán

mint kit vészes pokol ûz

perjed körötte a tûz

most még perjed jól fogják

tüzes bilincsek tartják

ha száját nyitni meri

kasznár zsandár figyeli

II

kaszafenni most megáll

lába arany renden jár

hej neki is ily csatán

vitte mindenét az ár --

lovát ökrét földjeit

aki ,,jótáll'' -- így veszít

így viszik el mindenét

szabadságát és hitét

azután lett ,,hova fuss''

elment szerzett és a juss

az apai anyai

lesz belôled tanyasi

lesz belôled Üszögön

kinek senki se köszön

kit ha hínak se híjják

a kutyát ráuszítják

szilvafája mind a hét

kidült vitték mindenét

kutyabôre melegít?

nem ér meg egy lábbelit

kengyelbôl szállt gyalogos

ostort fogjon vagy fokost

merre legyen most a hon

Fadd, Ozora vagy Bakony?

Így terült el mint e rend

megtudhatta mi a lent

végrehajtó kasznár gróf

szorította az adót

szorította rajt a prést

önszívébe vágjon kést

vagy úgy csináljon cserét

a másén legyen cseléd?

az lett... kasza sistereg

búzaszem vagy könny pereg

hahó hahó emberek

ha vagytok segítsetek!

kik, feküsztök szerte ím

szabadon hôs ôseim

segítsetek szabadok

testvéreim farkasok

III

szôke búza rozsvetés

áradj arany nevetés

párzás ima sorsvetés

ôsi szent keresztvetés

keresztelô paszita

új-kenyér liturgia

rádhajol ím száz kaszás

áradj arany kacagás

Foki Örzse nagyanyám

harmat csillog a haján

hajnalszéltôl illatos

orcáj rózsapiros

hajnalcsillag-szemibe

egy egy arany venyige

pacsirtákkal száll dala

liliom a dereka

menyecskésen hajladoz

bár sok bölcsôt ringatott

lánya nem volt csak fia

jól ismeri Ozora

hej azelôtt azelôtt

saját aratói közt

volt gazdáné míg a dob

mindent ki nem forgatott

most markot szed a másén

idegen uraságén

de azt tudja fiai

egy se fog itt aratni

kepék tövén szél kel föl

Foki Örzse jövendöl

egy se arat a másén

mind arat a magáén

szôke búza rozsvetés

áradj arany nevetés

margarétás tág mezô

mondjátok ôk a jövô

repülj repülj gerlice

a dús kévék hegyibe

te Szentlélek madara

csalj mosolyt az arcukra

arany rózsa arany Nap

te is áld meg azokat

kik aratnak s majd hanyatt

kepék tövén alszanak

váljon valóssá a hit

jákoblétrás álmaik

vert sorsukon legyen bér

hogy mind csillagokig ér

vess fejaljat jó puhát

szánd a tarlók pór fiát

törüld verejtéküket

csókold bátor szívüket

ti vándorló fellegek

megnyíló nyári egek

zápor jég villám szelek

hozzájuk jók legyetek...

IV

veres az ég alja forr

olyan mint az ingfodor

vagy mint véres tulipán

így látom a nagyapám

fején tüzes korona

fejfája meg borona

sírja feledt szemfedô

Igar bérestemetô

nagyapám elsô kaszás

szállsz szállsz mint a lázadás

szállsz mint fölleg förgeteg

világsöprô görgeteg

búzatenger-partokon

birkózol mint Laukoon

bukó világ angyalok

néznek s hökkent csillagok!


Édes teherben

Hogy hordta itt

Szerelemdúsan és édes teherben

A föld az ibolyákat s a fákat,

Míg megszülte boldog nevetéssel

Egy éjjel s most csúszkálgat

Rajtuk a fény

Így hordom a verset is, agyad

Szerelemdúsan s édes teherben vigyázza,

Míg megszületik csupa rímbe,

Csupa lázba --

Mint ifjú menyasszony,

Ki hat pompás gyerek eljövendô anyja

Állj!

Belôled kilobog a vers,

Mint virág s gyôzelmi zászló,

És csodálkozva néznek a fák, meg az ôzek

S csodálkozva bámul a táj is...


Pilisi bukolikákból

Elég! jó s hû címere lennél

a szomorúságnak

elgurult kerek szemeiddel

rojtos szelek karikáznak

dúlt éjek korma feketül

fehér homlokodon

s szívedben a jóság

barikái fáznak

megdöntött keményen a tél

igen meghajoltál

mint fák a viharban

koszorútlan zúzos ágaikon

a rémület járkál

s tördeli halkan

a holnapi hajtást

fönt a vihar szánt

s tövükben túr a vadkan

két halál les rád is

szakadatlan

mégse remegj! lásd beszakadt egek

széle türemlik

vállaidon s jövôbe látó

szemeid csokrán

fiatal nap születik

ajkadon ének

zengj s fújj takarodót

az ostoba télnek

s máris lefeslik

rossz régi bôröd

s vadonatúj serked elé

egyenesedj fel!

a tavasz elindult


Valamit tudnak az ôzek

valamit tudnak az ôzek

horpadt horpaszuk lehincél

és lassan jönnek vékonyka lábbal

okas szemükben s szép fejükön

tündököl a csillag

a szélbe szagolnak mely sûrû és fényes

s lánynak nézi a táj ôk fiatal sutának

dombokon ugrál s tejfehér ujja nyomán

kipattannak a bokrok zihál a föld

bozontos melle

a költô kint járt tegnap az erdôn

s már csak

egy maroknyi havat talált s mesélte

valamit tudnak az ôzek a fák meg a bokrak

két apróka cinke aranyló bögyébe

bimbónyi volt a tavaszi himnusz


Zöld

Zöld zöld zöld

Zöld a világ, akár az abszint

Zöld lángok égô zöld parazsán

Forr a töméntelen sokszínû zöld

S zöld fényt vet tested barna haván

Zöld gejzír vére szökik a fákba

Zöld patakok zöld tengere árad

Zöld a rigófütty, zöld a szemedbe

A fény, mely pörzsöli az ágat --

s felgyújtja a világot!

Fizess, tavasz, fizess!

Én tudom, te tudod, tudjuk valahányan

Túlhosszú tél volt

Túlsoká éltünk hitelbe...


Erdôn háltam

Erdôn háltam szarvasok

közt most én is az vagyok

éjszakákat ugrok át

átugornak nappalok

verseket nyit homlokom

villámlanak szavaim

fennakadnak a Napon

virágos agancsaim


Virágzó fák

most még zöldek

de halkan piroslók

pirosló szélbe lelkesülten

s szûz éjszakákon

a szûzi csendre dûlten

gyümölcsrôl álmodók.

altatódalt mézszín hold láláz

míg csöndbe nyögnek viráguk-dobók

sorsuk gyümölcs s gyermekágyi láz...


Tünemény

Egy pacsirta-szívben

felrobbant a dal

s égbe röpítette

de jött már az este

s a repeszek lehulltak

a józan dinnyeföldre...


Tavaszi fák

Zöld horkanással

sötétzöld ménes

nyargalnak a fák

zöld nyihogással

szívemre lépnek

vernek zöld paták

homlokuk csillag

sörényük zöld hab

s vágtatnak tovább


Erdei félsz

látod a fák

hogy erôre kaptak!

zöld szavakat sugdosnak a szélbe

s biztos erôs gyökerük felesel a zúgó vizekkel

látod a fák -- hogy félnek a fejszék!

mind iramodna s éjszaka is fél majd

álmában riadoz s bárgyun bújik a fészer

sarkába el! Mert itt a tavasz és

zöld kiáltásokkal vadul lerobognak

a fák a hegyekrôl! Szétfreccsen a csend

az avar megszépül a felébredt tájba

s utánuk néznek az ibolyák kerek kékülô szemekkel


Add csak kezedet

Add csak kezedet add csak

féltenyeredbe is több csillag ragyog

most mint az égen ahonnan

részeg viharok leverték jobb emberségünk

lámpásait fél aki él még!

fagyott kazlaink billent tornyain a szalma

eleségnek sem elég nemhogy alomnak

csak bánatból van elég! Az ebek

lent a faluvégen

kútbahullt holdon marakodnak...


Békesség nekünk anyám

tejeskörmû még benned az öröm

hordd ki

s várd idejét hogy megszülessen

egész körömmel is nehéz élni

ököl kell ide ököl és könyök barátom

látod mekkora baj volt hogy te is csak

szívvel születtél

mire lépni tanultál hó ült a fákra

csillagok úsztak lenn a Rinyába

füvek hajoló csúcsán hajolt rád a kék ég

mely anyád szemébôl most is világít

férfiharcaid ormán

csak ô maradt tiszta és a harangszó


Mérd ki

mérd ki a napot -- hajlong a szél

mintha ô állna s nem te

levett kalappal

csöpp katicák szárnyán nyíl szét a kék ég

s mint gyufán a láng

persen a tavasz

ültesd el szívedet

úgy lehet nem késô még

sokáig várni sem kell rá kinyílik az ága

s szirmaiba puhán takargasd e kisded

hajnalt s megtalált békéd


Mélybôl s messzirôl jöttél

Mélybôl s messzirôl jöttél

rázd le

a port fiatal szívedrôl

nyíló barackfák ágaival rajzolj

ünnepet a kesergô tájra

vének szemére kik fogatlan szájjal

még mindig telet papolnak

tépd le a bárgyú szemek

csodáló botránkozásait magadról

hisz nagyobb kincs neked régóta már

egy talált ibolya vagy cinke tolla

kékje

mint nagyképû kegyesek dühös

fogvicsorgató elismerése


Éggel takarózom

Víg tücsökdalt ittam

Hûs rigódalt ittam

Jólaktam katáng-kékkel

Füvek alatt háltam

Réten szundikáltam

Betakaróztam éggel

Harmatkönnyû lettem

A fénybe szerettem

Elszálltam messzi széllel


Ámulj s csodálkozz

hangtalan mégis füttyös a lég most

messzirôl száll a szél s mire ideér

kifárad

de este meleg már jószagú fénylô

s kéklenek tôle lányos bokrok alatt

csitri ibolyák s fénylenek csöpp

katicáink kisbogarak s bocikák

kik anyjuk tágranyílt szemében

újkaput néznek

s bámulják a kerge világot

ámulj!

s csodálkozz! csodálkozz barátom

milyen

hangtalam mégis füttyös a lég most

s veszed részegen a lélegzetet mint ki

egyszerre szedi ki a bankból betétjét

s úgy kiáltoznak a cinkék és madarak is

mintha öt perc múlva vége lehetne a világnak


Jöjj, megáldlak

homlokomon hóvirágok

fehérsége fészkel

szemembe halk füvek

áhitata fénylik

vállaimon kék hajnalok

oszlopa érik

s szavamra színt vált a

fekete fehérrel

ezenfelül jó vagyok

és tiszta

kitárt ölelés és

nagyhitû béke

jöjj megáldlak

mielôtt meghalok

s szívem elrejtem

kankalinok tenyerébe...


Hamvazkodunk

Hamvazkodunk... a szél

teledobálja lehajló egekkel homlokunk

melyen tavaszi hold fénylik

suhogó ezüst mesék nônek és szép szárnyas legendák

egy kotynyeles rigó figyelmeztet a kékre

mely dalában terül szét dús arany szegéllyel

s úgy szórja szerte hogy bánatunknak is jusson valami

hamvazkodunk... jô már az est

fehér felhô-tógában szigorú bíró

térdeljünk elé s csengessünk szívünkkel


Halhatatlanság

A Pilisaljból, egészen fölig,

Bûvülô kakukkszó kísért.

Dalukban, lehet, bûn vagy babona --

Mégis az öröklét kísért.

Lent még kötôdtem. De kezdem

Megszokni, itt fönt, a csúcson állva.

Csupán az elsô öt-hat perc

Szokatlan a halhatatlanságba...


Kezdô

Tíz a Hidegvizeknél kezdi.

Aztán megszólal másik tíz...

A Nyerges, Berseg, Vöröskô,

Egyetlen kakukkdal a Pilis!

Szánalom, tíz, húsz, kilencszáz --

Ezernél, már kifáradak.

Hiába, jól csak a halált tudom.

A halhatatlanságban még

kezdô vagyok...


Minden csak jel volt

Minden csak jel volt

Ez az szép látod s ez a titok

Te tudtál olvasni a kôrisek

Friss kérgébe harapdált ôzfogak

Hieroglifáiban is bölcsen

S könnyû madárnyomok betûit

Tegnap esett havak puha halmán

Értetted a virágok selymes beszédét

Ha kelyhük kitárták s csöpp füvek enyhe neszét

Mikor kortyolva harmatot ittak

Mágus voltál... Mégsem viszel semmit sem magaddal

Odaát nincs arany tömjén sem mirrha barátom

Kifordított üres tenyereid tükrén

Tíz ujjad félholdja tompán ragyog majd

S egy darabig még nô a köröm...


Táj

Dörrent az ég s a távoli egek feleseltek

Cipp-cupp cuppogott bô szíjostor a zápor

Ferde villámok csapkodtak ferde keretbe

S jó kiadós rôföt téptek a vásznaiból

Jó kiadósat s messze a messze

Távoli dombok hajlatain cserfelt

A fiatal erdô s hajoló fáiról bomlott

Fénylô feszes szelecskék rázták a lombot

S mint szeplôs kamaszok forrón, ha mutálnak

Oly ijedôs idegen kinôtt-ujjú hangon

Vad zavarában egy kakukk elkezdett hosszan hazudni...


Három villanás

Szivárvány

Szagos füvekre szakad a zápor.

Májusin, füvesen, szagosan.

Szakad a hôség. Az istennyila

Szétkacskaringóz, száll magosan!

Kajla szelek szivárványt cipelnek,

Döntögetik, zuhé, az égnek!

Gyöngylevelek zöld szélén, esôbôl

Májusi jégcsapok zenélnek

Késôbb

Köpj a markodba, szél! SzaLadj!

Föltûrt ingujjal a tájnak.

Friss béreslegény most a Nap,

Kazlat, aranyt, hajigálhat...

Jegygyûrû a tág horizont!

Fényes késekkel jár a fény.

Hûs árny jósol bokrok alatt

Babonát füvek tenyerén

Vacsoracsillag

Dörzsölte tenyerét, úgy esett.

Vert, zuhogott vastag nyalábba

Kölyök-szél ugrált a réteken

Belebútt a zöldkazlú fákba!

Levelek kifordult tenyerén

Szipogott a hûs esôillat.

De kiderült. S megmosdott tájon

Fény a szívem s a vacsoracsillag...


Egy kis patakra

Micsoda cipp-cuppot, milyen tegezést

Csinál itt köröttem e kölöknyi séd.

Rakja hullámait... Rakja. És terül.

Rontva a partnak, szinte tengerül.

Bokrot, fát tegez. Tegezôdik velem,

Hiszen gyermekkorom óta ismerem.

Egy ilyen vitte el elsô pecanyelem.

Most is úgy nézem, tisztelem habjait,

Hátha halammal a tengerig úszik


Sumér váza

csillagokkal ír tele az éj

érthetetlen jelekkel de azért

ívem összhang tartja dallamát

s hûs vonalba mondja ki magát

különben minden szertefut

s túl a valón egy képletes sugár

a szétfutókat mégis összefogja

lebeg az éj s érthetetlen

jeleket ír a csillagokra


Ôs

fagyott égre karcolják

rajzukat a fák

aszó lófô olvassa

ákombákomát

ô kopjafák tövébôl

a csillagokét

fémként csörrenô lúdék

s a táj énekét

mire virrad a vak éj

merre vág a lúd

szikrázó vascsillagunk

konogva lefut


Dongó

1

Busa fejét az ablakra nyomja

,,Csakazértis'' donog, dúl-fúl vakon

Dühtôl, gôgtôl -- pedig kicsit odébb

Kiszállhatna a nyitott ablakon

2

Busa fejét az ablakra nyomja

Jár föl-le, föl-le mint a motola

Belepusztul inkább, mégsem hagyja

Vajon milyen lesz majd az unoka?


Megy a kék táj

Megy a kék táj

Egy nagy szúnyog vérét issza

Vándorolgat, a vállain

Vándorfelhôkbôl tarisznya

Így megy ôsöm

S egy nagy dombról

Néz most vissza!

Áll a dombon visszanézve

A vállain ezer éve

Lábaiban a bolyongás

Az én szemem a szemébe

Azért látom, amit látott

Ellenségre szablyát rántott

A németre kardot rántott

Vert törököt, svábot, rácot,

Kárpátokon át-átvágott

Hej Bécsig is elportyázott

Árulót vert, renegátot

Csahos labanc-lelket rázott

Harcolgatott, sarcolgatott

Sírva vigadt, ázott -- fázott

S ha kopjára fejet rántott

Letûzve sátra elébe

Hosszan nézett holt szemébe...


Családfám

Ad nominem K a t o n a

Inge rongyos, lyukas csizma

Bár kutyabôr lötyög rajta,

Csak így élt a kobzos fajta,

Így dalolt az igric fajta

Sok-sok ôsöm, mind katona

Kutyabôrünk ringyes-rongyos

Ködmenünk is filtes-foltos

A bocskorunk vedlett, lompos

Ezer éve csak így élünk

Ily régi a nemességünk!

Családfámon egy-két kobzos

Egy két vellás, vízimalmos

De a sor föl lovas, morcos

Ki vágta a török kontyost

Ezer éve csak így éltünk

Ily régi a nemességünk!

Minden ôsöm lovon járó

Szeri ember, táltos, kobzos

Katona volt csak magáért,

Soha másért, soha zsoldos

Katona volt ük-szépapám

Katona volt ük-dédapám

Minden ôsöm katona volt

Sebet adott, sebet kapott

Ezer csatán

Búnak, gondnak fittyet hánytak

Hétvilággal paroláztak

Vont szablyákkal boronáltak

Szentgallennél ôk portyáztak

Bécs nyakába sarcot vágtak

Várat dúltak, falat másztak

De a lóról sose szálltak

Míg Somogyban, Baranyában

A Kaposnál meg nem álltak...


Búcsúfia

kis cigarettafüst

a fasor

házai nádzsupp

kandiscukor

a falu tornya

fénybe nyúló

vitézkötés rajt

domb s a folyó

ez szülôfölded

ez a hazád

az egész egy szív:

mézeskalács!


Dunatáji Betlehem

Galagonyán ül a csillag

Jászol elôtt ezüst szalma

Mária a meleg tûznél

A ciberét kanalazza

Föl-fölrí a kisded Jézus

A szegényes vályú-ágyból

József az ács kicsi huszárt

Farag neki tiszafából

Öreg keze el-elvéti

Félszeg keresztet rovátkol

Az ereszrôl holdfény csöppen

Vihar készülôdik távol...


Úgy megy a hold

Szép országom Somogyország

a szívemen virágos ág

ilyen arcod hej mióta

tán a honfoglalás óta

és felette így maradt meg

áll a sorsunk mint vasfelleg

nádviskóid csapja-bogja

mindegy olyan sátor forma

sátor forma alig-öles

a teteje meg süveges

hátha újra rájön a szél

amely anya-szagún beszél

mely bévül fúj örökösön

hol fogózna, mibe kössön

átfújná egy más világba

vagy tán vissza Ázsiába!

amit hoztunk a kútgémes

akol cserény gulya ménes

úgy szimatol mindegy mintha

vágyna Etelközbe vissza

épp a falu közepébe

szentegyház domb tetejébe

István úr tett bástyát rája

mikor e tájt horka járta

a papja is olyan forma

mintha régi sámán volna

zsoltárt latin imát mormol

s tán a fehér lóra gondol

a harang is úgy ver félre

mintha kopjafákhoz érne

hogy sirassa kiket élve

itten húztak karóvégbe

kiket itt törtek kerékbe

karjuk vették, vágták négybe

hívük pár -- de hírük maradt

fekszenek a dombhát alatt

s úgy megy a hold fel az égre

mintha érettük misézne


Magyar táj, magyar aszály

Aszály aszalta bús füvek

perzselt torsa ég

a rálobbant nyár lángjától

lángol a vidék

mint véletlen meggyúlt kanóc

ráng füstöl a por

hûs víz helyett issza s ájul

száz vánnyadt bokor

béres s pórszáj tátog pöröl

csorba fogsora

felhôt marna keservében

lángol a csorda

vak gazdátlan düh csikorog

öklök lengenek

anya vetél bús kalászok

holt magja pereg

mint lappangó lázadás süt

fojtogat a hô

zord sursunkra ül az ég le

kormos szemfödô

komor ácsolt vérpad a táj

amire az ég

a pokollal összefogva

ontja vak dühét

Dózsa tüzes trónján izzik

rajt lobog a jel

és Werbôczi parancsára

angyal gyújtja fel...


Meddig jutottunk

Ahogy rámtörnek az ôszök

jönnek vallani az ôsök

mikor így az este réved

jônek közelebb szegények

jelet adnak biccentenek

vasarcukra ráismerek

viharhajtó vad lovasok

hókaarcú vasordasok

mennyit haltak, mennyit hulltak

amíg idáig jutottak

nem is messze nem túlmessze

mert falt a sors, falt a mesgye

itt verték fel sátorfájuk

itt találták meg hazájuk

de e dombok mennyit ûztek

míg hazává szelidültek

Európa kerítésed

a karámod de kimérted

jöttünk meddig kardunk bírta

amíg erônkbôl futotta

Meotisztól fel idáig

kopjafától keresztfáig

hódolt a föld úgy hódított

mégis ôsünk meddig jutott?

volt ki vissza Ázsiába

volt ki török rabigába

Bécsig, Lengyelhonig futott

volt ki addig sose jutott

csak dérrel-vert vakablakig

volt aki csak a kazlakig

lovon temetett holtakat

bôvölte a csillagokat

volt ki ment Amerikába

kinek ott süllyedt el álma

kire rároskadt a sorsa

s bölcsôfáját is átkozta

volt ki nem ment: itt kiállta

megváltását várta, várta

ki határig ki hetedig

volt aki csak a deresig

volt akivel bukott a ló

portyavesztô honfoglaló

örök pártos volt lázadó

kikre pallos várt meg bakó

kik a sziken éren háltak

félkarral is bosszút álltak

voltak fellobbanó Záchok

csupa Dózsa, Tiborc, Bánkok

volt akiknek híre süket

kiknek nem mondják nevüket

kiknek ükük is már régen

úgy rothadt el karóvégen

egy pár ûzött sehonnai

kiknek könnyû felmondani

nehéz a föld mert mind vele

ôseimmel van itt tele

hasonlítok itt a tájra

semmi sem bír árulásra

ôk jajgatnak ha jajgatok

sorsommal is rájuk vallok

vérem szórják vad parázzsal

szívemet meg lázadással

ha valamit vallok, merek

rámismernek biccentenek

én se messzebb a ködökig

jutottam két özönvízig

fehér a szám zuzmarával

tele farkasharapással

az irhámon vad jégcsapok

véremben ôk vasordasok

bosszújuk fekete fénnyel

szavaimban tövig ég el...


Nyersarany

Lehet, barbár óriás vagyok

S mi eléd hull versem, színarany.

Nem hajlongtam, hajbókoltam érte

Nem álltam ki az utcaszélre,

Hogy odavessék, alamizsnaként,

Ez az arany enyém

Enyém, mint fényé az árnyék

Enyém, mint fáké a gyökér,

Enyém, mint fenyôké a kék ég,

Enyém, mint szívemben a vér

Nem születtem gôgös nagy királynak

Ki képét veri rá az aranyakra

S úgy gurítja szerte a világba,

Hogy rá ismerj a rajzos vonalakban,

Koszorúsan és fönt babérágak

Legyeznek holt homloka körül,

Míg vak szemébôl hullanak a könnyek

S néma ajkán a csend megkövül

Én nem születtem gôgös nagy királynak,

Lehet, hogy barbár óriás vagyok,

De enyém az, amit eléd szórtam,

A féligkizengett béna verssorok,

A nyersarany, a tiszta szûz telérbôl,

Az érintetlen izzó színarany

S szórom, szórom, mintha nem is tudnám,

Kincset szórok s kifosztom magam...


Az arányról

Összeszorított fogakkal,

Mint matematikus,

A végtelenben rejtezô talányt,

A Törvény ösvényén fogózva

És tapogatózva,

Mert a szenvedély súlya egyre ránt,

Keresem az arányt!

Az arányt, mi ott ül felhôk kék hegyén

Hangyacsápon s roppant havason,

Évezredek vihar-folyosóin,

Sziklák iszonyú rétegén,

Láthatóan és leolvashatón

S ott villámlik Beethoven homlokán,

Szavaim taván némán szendereg

És részese az ûrben futó bolygó

S a ma született apró kisgyerek

Az arányt!

Mi sorsunk áthatolhatatlan

Burkát feszíti, zengô meredély,

Átló, mi átszeli életünk

És láthatatlan

S szörnyû, szörnyû mély!

Mi átlátszó és tiszta, mint a csillag

És titokzatos, mint a rejtelem.

Egy földöntúli ismeretlen honban,

Mint szél nô és mint a fû terem.

Az arányt, ami szelid és komoly

És roppant egyszerû,

Mint a szív, kezem vagy neved

S észrevétlen s oly halkan van jelen,

Hogy ami van, nélküle nem lehet!

Az arányt!

Mi fogja a szépség titkait,

A Tökélyt, Egészet, Fölségeset.

A legsötétebb ôrült éjszakát

S a legegyszerûbb pásztoréneket!

Mi ott szikrázik Gioconda ajakán

Megrontó vággyal, pazarul

És nem törik el, hogyha széttöröd,

Ha ezer apró csöpp darabba hull --

S átvillan az enyészet ködén is

Igézôen, elpusztíthatatlanul...

Összeszorított fogakkal,

Mint a matematikus

A végtelenben rejtezô talányt,

A Törvény száraz ösvényén fogózva

És tapogatózva,

Mert a szenvedély súlya egyre ránt,

Keresem az arányt!

Mi egybefogja széthulló életem

S úgy zuhantja reám, mint csodát,

A meggyötört és kisajtolt szívekbôl

A bús világból, elrabolt,

Számûzött ôs-harmoniát!

Mi verseimnek szárnyat ad s repít

A lelketek, a szívetek fölé,

Mi vízióként felkap és mint lángot

Szivárványt vet, a csillagok közé...

Az arányt keresem!

Mi e sötét napon

Ringatna, mint hullámzó vetést,

Elfújná bús szívemrôl a gondot

És mint pacsirtát, a tavaszi dombok,

Égig dobná számról

A nevetést...


Marcus Aureliushoz

-- Az esztergomi bazilika mellvédjén --

,,Ta en Kuadois pros tó Granoua''

(Írtam a quádok földjén, a Garam mentén)

Marcus Aurelius

Itt álltál hajdan, Szomorú

Fô, te csaknem keresztény.

Rôt fény villan a tájon át

És fény a Dóm keresztjén.

Idecsillan a Garam is,

A quádok földje látszik,

A vén Iszteren s tornyokon

Nyárvég ecsetje játszik.

Hát játszadozzunk, Császárom,

Mi is csak el, e fénybe,

Révüljön föl vashomlokod,

Mely messze nézett, mégse,

Mégse merte elhinni, hogy

Valamikor e parton

Egy Jel fog égni bíztatón,

Amelyet annyi harcon

Magad is törtél s lexeid,

Sasaid jártak egyre,

Kopószimattal, s falkáid

Küldözted e seregre!

Ki hinni mert és hirdette

S e hitben maradt bátor,

Hogy nem vagy isten! -- Isten Ô!

A Megölt Imperator!

A Megfeszített! Égbeszállt!

Ki rég ittjárt a földön,

Ki kegyelmében újjászül

Majd minden kort, örökkön!

Ki kardot soha nem fogott,

Konok korbáccsal nem vert,

Lehajolt és megcsókolta

A porbahullott embert!

Azóta rajtunk stigma ég,

Egekbe zúdul vágyunk,

Azóta nem rémít a vég,

És kezdet a halálunk...

Itt álltál, Caesar, írtad és

Sírtad: ragály az ember,

Lepra, betegség, borzadály

S ha ki nem irtod, fegyver

Egyetlen egy van: viseld el!

E bamba lét, oly talmi,

Hullás a sorsunk s végül is

Bele fogunk mind halni...

Bús homlokodon megcsillant

Az évek vertezüstje,

Lassan letetted tolladat.

S elmerengtél a füstbe,

Mely a fölégett limesen

Vetett lobot és lángolt,

Az Iszter zúgott s a Garam

És rajtuk túl, halál volt...

Mögötted dús Pannonia,

Vaslégióid... Róna...

A nyújtózó Birodalom...

S messze, túl, Urbsod, Róma!

Halált hoztál, merre jöttél,

S amerre mentél, gyászolt

Föld fia mind, szolgabilincs

Csörrent, s bére halál volt.

Merengtél hosszan... S stiloszod,

Viasztábládat véve,

Leírtad, mi nem volt tied,

Görög betûkkel: béke!

Itt álltál hajdan, hol ma én,

Túlnan a Nap leáldoz.

Tógádat kérted, fáztál és

Dús Bíborban Magányos

Szíved, hogy élni bátorítsd,

Hogy vad kínját feledje,

Akár a Nyár a tájra, egy

Sort írtál a tekercsre...


Augustinusi kör

Elmélkedések Istenrôl

1

Az Isten óriási kör

Óriási érem

Mindenhol csak közepe van

szélét el nem érem

S ha szélérôl indulok el

Oly végtelen a sor

Hogy se vége se eleje

s Közepe sincs sehol

2

Tudom nem állsz Te sok zagyva sorból

Nincsen síkod és nincsen mértanod

Nem vagy kevés és sem a sok a sokból

Örök Arány és nincsen Alakod

Lehetnél Te minden, ha akarnál,

Azt is tudom, minden egyszerre vagy,

Nem külön s nem egybe, szétzilálva,

Egyszerre kicsi s egyszerre nagy

Lehetnél kô fény vitorlavászon

S szél lehetnél kék vitorlavásznon

S magad hajó és szállnál fönt s alant

Könyörület szétdúlt vak világon

Hetedik petty csöpp katicaszárnyon

S ki Ítéletet hoz s visz a Galamb...

3

Olyan vagy mint...

Milyen?

Se olyan

Se ilyen

Olyan vagy mint...

Semilyen se vagy

Mondhatatlan kit

Sért a hasonlat...

4

Orkán zúg arcod körül

Védôpajzs nem lárva

Villámod lesújtna akárha

Csak parányit lebbentenéd

Rádismerek

Te kinek Nevét

S lényed leglényét

Elrejti minden ami van

Pedig jelen vagy mindenütt

Láthatatlan

Mint fában a mag mint fa a magban

Érezlek tudlak száz alakban

A szavak égô csipkebokraiban

Kimondhatatlan!

5

Te vagy a Kegy

az Egy

a képnélküli Kép

bármennyit használjunk

Elhasználhatatlan

s körötted

ezer korlát

a zûrzavarba lép

s bár határtalan

nôsz nôsz csak egyre

úgy közeledsz

hogy a végsô toronyból

egyre följebb szorulunk

a legvégsô felé

honnan a túl

már lényeddel rokon

s átvetjük magunk

a korlátokon...


Parabola

Dobd a bokrokra száradó rongyaidat ég

Csipkés felhôkbôl még esô potyog

Egy cincér kinéz, a levélfedezék

Védi, hôs szarva napba szúr, ragyog

Beleragyogok én is a napba!

Nagy esôk után, száradó szagú kék

Ég önti el szívem s messzi kiáltom

Így is lehet élni, nemcsak nyomorék

Módján, ki olcsó kegyet koldul,

Nézd, a dió feszesen ül az ág tenyerén

Érj vele együtt bölcsen s hidd el, az Isten

Nem kísért senkit sem túl erején!


Emberi

Az emberfeletti megigéz

Az emberfeletti tett, emberfeletti merés

Az emberfeletti gesztus és a póz

És az emberfeletti szenvedés

Az emberfeletti leigáz

Arcunk égre emeli

Kibírni könnyebb, Elviselhetetlen

Csak az, ami emberi!


Nagypéntek

rózsák száján dôlt a vér

nárduszjácint elalélt

Anyja ölében a Lét

fáról-vetten már nem élt

mint szárnyatört akarat

bicsaklott váll fej a nyak

záratört pecsét a test

titkát tárta egyenest

rákopírozva a fát

konok komor vonalát

öt sebe öt mély virág

hordozza immár tovább

dermesztô vad némaság

kiáltotta az Atyát

álltak senki sem beszélt

sírtak senki sem remélt

s hogy nem figyelték az est

mohón nyalta föl a vért...


Téli délibáb

Torony totyog, téli délibáb.

Villanás csak a fagyott világ.

Rebmenés csak, tûnô pillanat,

Mint jégvirág, ablakomra fagy.


Magnificat

Boldog volt, mosolygott

Az is, aki nézte

S mikor meghalt,

hét tôrt Találtak szívébe


A jerikói vak

Vak volt s ki tudja mit látott

mégis ez a szem

míg örvény lett az éjszaka

a homlok alatti üregen

míg befolyt s kifolyt rajt a fény

és a szívig nem jutott

látni akart apját anyját

kedvesét és nem tudott

mit látott mégis ki tudja

míg rárakodtak a mohák

csend csobogta körül s nyírkos

puha penészû éjszakák

hová gurult két golyója

mely kék volt barna zöld talán

holt íriszük szivárványa

miy látomást meszelt agyán

nehéz és súlyos drágamívû

nemevilági fényeket

a mieinknél százszor zöldebb

vetést s ezerszer kékebb eget

s most szólította visszahívta

akár egy angyalt tépte le

egeibôl egy hang: akarom

láss! szállj ide a földre le

látott! és sírt s taszigálta

a nép mely a csodán taposott

megállt és az árokszélen

meglátott egy másik vakot...


Zsoltárféle

Ne félj. A csend lobogóit,

Tûzd ki a szívedre.

Irgalmas az Úr. Ha felemelt,

Ne félj, nem ejt le.

Más labdája ezer is

Van, milliónyi bolygó.

Ha labdázgatni akar,

Nem a te szívedre ront, ó

Ó, nem a te homok-palotáid

Porából rak tornyot magának.

Jó s szelíd, Ô akár az ôzek

Szemein szépült ôszi bánat...


Takarodó

Szép csendes ôszi verset

Szeretnék mondani tenéked, Uram

Csendeset, mint a futó nyárból

Megmentett emlék, kis virágszirom

S tisztát, mint e halni készülô világot

Megszépítô szeptemberi mosoly

A fák sárga tollal készülnek repülni

S a horizonton állnak meg talán

Ezüst torokkal vitáznak a rigók,

Tûnôdj el, század, sok áramvonaladdal

Együgyûségük tiszta dallamán

A sürgönypóznák görnyedô derékkal

Húzzák vállukon a lusta drótokat

Ne fusson rajtuk rémhír, háború

Rontsátok el a gyilkos tankokat, --

Fecskék ülnek vonalaik között

Vidám picurka apró hangjegyek

Ôszi partitúra --

Szent Ferencke róluk vezényelné

E vérzô bús világnak

A leggyönyörûbb hálaéneket

Ôszirózsák úsznak e szép csendben

Szívek, szívek, vagy talán szemek

Imádkozó szûzi tisztán szendén

Irgalomért égre esdenek

Békességet adj Uram a földnek

És békességes hozzádfordulást,

Békességet harcnak és a vérnek

S a rémülettôl adj szabadulást.

Takarodót zengess a világnak

Tiiszteljenek néma fegyverek,

Te följegyezted anyám ôsz haját,

S számon tartod a legkisebb szívet

Csendes szép ôszi verset

Akartam mondani Uram teneked

Most békét kérek a nyugtalan világnak

Tekintsd anyám ôsz haját s a

Legparányibb emberi szívet...


Te kezded el

Testvérem

te egy a magasságban

tündökletes és örökkévaló

beszélgessünk ez arany délutánban

az ôsei csend grafit

porhanyó

hinnél-e annak

ki elibed állna

tömörlombú fád megcsodálva

füledbe súgná ne hallja senki

te fogsz elsônek leesni

a többi marad

bár megbomlott a sor

csak zúgnának mint megütött akkord

míg millió szemmel ágad utánad néz

elsônek te mész

s nem tehet érted semmit sem a fa

dördül az ôsz messzi sortüze

az angyal száján ott a trombita

s rajtad komorlik már a jel

elvégeztetett

te kezded el

te kezded a megdicsôülést

az ég és föld közti lebegést

a soktitkú csend mélyébe bukást

e parttalan és hangtalan

szivárvány-zuhanást

érezve az igézô delejt

mely letép a fáról eged magasából

és a földre ejt

te kezded

de bevégezni te sem fogod

a zord sort sorsoddal a halált

csak folytatod


Egy ôszi fûszálhoz

köhögsz köhögsz s fázva

begombolod kabátod

mely nincs is --

sáppadsz egyre

minek titkoljam testvérkém

reggelre meghalsz

csöpp ôszi füvecske

állig-jeges szél orgonál fölötted

halálába mindenki nô kicsit

te óriás vagy!

üdvözülten lépsz be a mennybe

mert mindenki rádtaposott

örökmécset kéne gyújtani elôtted!


Perel a szél

Piros nyelvvel perel a szél

Hull a fákról piros levél

Piros levél hull a fákról

Nem is fákról a világról

Mintha mind mind egy nyelv volna

A sorsunkat panaszolja

Nem lehet azt csak pirossal

Piros vérrel e bíborral


Csak tekeredj

Csak tekeredj rám te vak kígyó

Csavarodj ôszi révület

A szalviák már eszük vesztik

A dérben s szívük a füvek

Tekerd rám süket bilincseid

Az ôszi avarba temess

Szobrunk nô akár Laokooné

S az örök csillagokba vesz


Apokalypsis

Éjszaka volt

Vad arany

Darazsak dúltak az éjben

Térdelt a táj, ôsz hegyek

Zarándokoltak térden.

A Föld szíve sírt

Vak kutyák

Ugatták, marták a holdat

Bomolt minden, ami élt

S mik lesznek, majd, bomoltak.

Az égi akol megrepedt,

Rôt angyalok zuhantak,

Vér, könny és drága agyvelô

Lett málter a gonosznak

A költô állt csak!

Üstökén

Vad villám rakott fészket

S szívéhez szorította

A síró Mindenséget...

1944


Félhangon

A táj fölött még lengenek

nesztelen égi selymek

Salome táncol meztelen

a habok nem felelnek

nemsokára felkel a hold

véres Szent János-fôvel

az est s a versem összefoly

a süllyedô idôvel

e perc nem est, de éj se még

a vére kôre koppan

most minden ameddig csak látsz

aranyból s hamuból van


Szürkület

Késett az esti hajó

Sírtak a szélbe a fák

Szürkül a számon a szó

Hajlik a szélbe a nád

Vágtat a hab hajoló

Árnyra s a fûzre tapos

Az gyáva most aki fél

Vagy aki fél az okos...


Felfut a fára

Felfut a fára az ôszi fény

S leold egy levelet.

Mit tehetsz költô? Élj ahogy tudsz,

És írj, ahogy lehet


Vigyázz

Tán utolsó szód írod

és vád leszel majd ahogy

tanú vagy ma itt

és szívedbe vágja ô

a vad felrobbant idô

a pillanat szilánkjait


Vízözön

A kerubok! a kerubok!

szólsz és lebuksz könyörtelen

vonaglón vonaglik a víz

lassan emelem föl fejem

intenék az ég lefordul

nem vehet fel az a Bárka

vízfeletti világ süllyed

vízalatti hal-homályba

nincs már ki ki kihez szólna

fönt Isten is elhallgatott

hullák úsznak csak Noéval

beszélgetnek az angyalok...


Esteli táj

Az est hûvös halk tiszta ing

ejtsd el a könnyed rozmaring

aquamarin-kék bánatod

csillagod hullott lent hagyod

néma lilába csügg az út

rajta a sorsod merre fut

fekete csöndbe száz fa áll

száz fa mögött les száz halál

felhô jön szárnyas átlebeg

arcod beszántják tág szelek

apróka félhold száll le rád

fénylô tenyérrel fogja szád

ibolyántúlin kék szíved

életed is mely nem tied...


Atombomba

I.

Mit akarok ittfent e megôszült megôrült hideg ûrben

ez iszonyú ôrült magasban magamban dideregve szállván

mint ôrült kotlós a leggyorsabb s legújabb halálnak

ülve tojásán

honnan hova merre minek és ki küldött!?

íme ki mondja hogy nincs haladás pár pillanat s volt -- nincs

a világ! mint rongyvászon reped szét

nyállal s velôvel ragasztott bunkere a félsznek betonból

tengerek ugrálnak ijedt dühükben

hegyek omolnak mélybe

földrészek válnak sivataggá

mi elôbb egyenes volt görbévé

s a görbék egyenessé (így mondta valami bibliai ember)

ha ezt a furcsa tojást idefenn kioldom

de hátha de hátha de hátha

ott van az én gyermekem az én feleségem

ott az anyám testvérem is ott van a sáncon

hátha átreped a levegô dobhártyája s a halál nagy

vad szele átzúg tízezer messzi határon! hiába

nincs útlevele, hadüzenet kertelô vízum és szabad átút

nem néz vámôröket sorompót csendôrt vagy kerge fináncot

ilyen és amolyan vonalakat csak átlép

s feldúlja temetôink sok sírját hörögve

bôgve szakítja le házunk szép födelét

s töri ki a kertben az utolsó meggyfát mit ültettél a nyáron

s annak kit szeretünk agyát szívét tüdejét cafatokká metélve

matricának ragasztja egy ókori barlang

karcolt falaira, hogy egyszer

ha él még majd valaki felfedezze

,,az atomkorban is élt valamiféle ember

hány szeme volt és volt-e neki lába

három-e négy-e hol volt füle szája

volt-e keze szerszáma, tudott-e írni

ölelni szeretni volt-e szeme sírni

e pár ideragadt agyvelô és egyéb cafatokból

nem lehet, uraim, kielemezni...''

hány óra van? három? hányadika van ma?

mi a nevem? ki vagyok? félek idefönt a földi s égi határon

csupa jég csupa jég csupa jég

a gépem agyam szívem a kezem is meggémberedett

veszettül

oh csak egy rántás... ledobom... kioldom

a halál tojását!

mi ez az íz? milyen sós milyen keserû ostoba

íz ez a számon

fogy az oxigén? a tömlô kirepedt? homlokomon

hogy dobol az ér... vérzik az orrom?

zuhanok vagy ez az égi gravitáció már?

a fölfelé való vak zuhanás és az égi

vadászterület szép felségvizei zúgnak?

hallga, mi ez?! a mennyi préri elszabadult

villámcsíkjai dobolnak vagy az elveszett

gyerekkor imái hüppögnek a csendben...?

MIATYÁNK... vagy... Mit hörögsz gyáva,

önön magad apja vagy, magadon csak magad segíthetsz

ha meghúzod ezt ni... ezt a csomót itt, ezt a szerkezetecskét

Fölszálltam könnyen, de leszállni

marad-e Föld még?

mi, mi ez a fény? vadászgép darazsa

vad fullánkja talált el? ököllel dörzsölöm ki a szemembôl --

vagy odalentrôl lôtt ide föl egy ostoba gyilkos,

hogy lezuhanjak?... nem, ide úgysem

ér fel az ágyú légelhárító tüze, ez biztos fedezék

s egyedüli életbiztosítás e bárka

acélnál keményebb alumínium fala védi

azt, aki benn ül... de azok ott lent...

mi az a fény, ami ott csillog?

most gyújtják a földön a legutolsó gyertyát

ostoba erkölcs, zavaró kényszer, te bal elôítélet,

hunyd be szemed, ha vagy te Úristen

eloldom, kioldtam... atom zuhanj hát!


Félelem

(Hirosima)

II.

ünneped pokoli ünnep

galambok gyötrik szívünket

mindenek megüszkösödnek

jaj a szájak csupa lôtt seb

jaj a szemek kifordítják

irtózat a recehártyád

gúnnyal nézed hogyan is nôl

templom félvak térdeinkbôl

csigolyánkból csupa gyöngysor

kozmikus por iszonyatból

vad dühöd rettenetében

virágok hó-haja ében

csillagait veti az ég

tébolyodtól fél a vidék

a madár se száll már vissza

félelem a bokraidra

csak a szívünk áll magába

irtóztató vasmagányba...

(1944)


Ülök itt Jóbbal

Ülök itt, Jóbbal,

A szeméten...

Tiport hazámmal,

Lent a mélyben.

Fölöttünk Ô, ki

Összetörte...

Ki szállhat, Uram,

Veled pörbe?

Ki úgy tartsz össze,

Hogy szétzúzol --

És szétzúzol,

Hogy úgy tarts össze!


Somogyi táj

	rogyott tetô bedôlt pajta rozsdáll a vér sorsunk rajta
vállas dombok be-besüppedt sebhelyekkel hanyattdülnék	alattunk vas- hallgatással sok holt ôsöm holt lovával	a jegenyék rajba mennek Ázsiába napkeletnek
	Dózsa a táj fûlik lassan egeken túl hatalmasan házat, hazát szúnyog sirat lebukó Nap kész sírirat...


Az est beönti

Az est beönti csontodat

Ím épül rád a váz

Megnôttet és az éjszaka

Bordáid közt tanyáz

Sûrû a surranó halál

sûrûbb a rémület

Jaj hiába kiáltanál

E kormos kor süket

Csak homlokod s a csillagok

Kék fénye világít

Egyik félhold ott fönt ragyog

Körmödön a másik...


Ki zuhantat

csillag ha hull

épp így lángol

zuhanunk az életünkbôl

vagy halálból

zuhanunk csak

egyre egyre

a földtôl tán

az egekbe

ki zuhantat

ki akarja

napjainkra

vaskazlakra

csak töretve

nem békélve

éveinkre

vasgyékényre


Fámról is hull

jeges a drót

zúzt zenél

lepönög a

falevél

a naptáron

s fönn a fán

alig marad

egynéhány

holdsarló döf

jön a tél

fámról is hull

a levél

tépi a szél

csavarja

vértócsa van

alatta


Ordasok

Ûzve nyúltak el az ordasok.

Vén húsukban aludt a golyó.

Álmukban sebük nyalogatták.

Épp kelt a hold, rôt aranykohó.

A szuka csapzott kölykének vélte

Tömzsi volt, szôrén gôzölt a vér.

A csikasz vad torkolat-tûznek.

S ereikben meglobbant a vér.

S futni kezdtek. Egyenest neki,

Acsarkodva, vadul. S a fehér

Hón, mint a szabadság betûi,

Villogott lôtt sebükbôl a vér...


Halálos ôsz

Jónást a cet

az Ôsz bekap

halk halhomály

lassan falaz

úgy ölel át

mint egy rabot

vághatok-e

rajt ablakot?

hazám halott

sötét az ég

Európa

látlak-e még?


Ixion

Ixion[3]

mint nem mondtam el eddig

most elmondanám

ha volna még mért és fôleg kinek

s ha lenne még hazám

mit vallanál? hogy sós a tenger

de sósabb az emberi könny

a vérnek is sós íze van

s nem változtat rajt a vak közöny

hogy korod semmibe vette

mert vérözön volt és könnyözön

s végzet volt fölötte

csak állsz és hallgatsz és csak félreállsz

de ha nem is szólnál

a lényedbôl kisugárzik

Hirosima kortársa voltál

mert sok halállal meghalni ezerszer

kijutott neked kijutott

de élni mit naponta elvettek tôled

egyetlen élettel adatott...

____________________

3	Ixion = mitológiai név


Ím ez volt hát

arcom mint

betonutak ha áznak

ím ez volt hát mindenem

ezt hittem hazának

másat nem lelsz sose volt

nincs s nem is lehet másik

magam fölött lépdelek

hordlak roskadásig

hol vagy te már kárhozok

kiáltozom a lángok

hol vagy te már Trója ég

merre vagy kiáltok

minden oly kiszámított

halálos mívû mértan

ragyog az Úr a városon

vak korom sötét van


Ezt tetted elém

I.

ezt tetted elém

húszon túl és negyvenen innen

egy felperzselt földet Hirosimát

Európát az ôrjöngés beleiben

ezt tetted elém századom

a pusztulást világ-ravatalon

míg ôrjöngött és ölt az ember

s szállt az égett emberi korom

II.

most oda az örökzölded

megfojtottad reményünket

feldúltad vetéseinket

kifolyattad szemeinket

csontjaink zûrzavarába

egy templom sem maradt állva

elszabadítottad a tébolyt

hídaink városunk szétfolyt

a stroncium, mérge egyre

több vérünkbe beleinkbe

hát ezt adtad ezt az egyet

ezt azután jól megtetted

a virágot a virágba

fojtottad meg a fát a fába

a csecsemôt az anyjába

a világot a világba

lépésünket a lépésben

a létünket itt a létben

átadtál a pusztulásnak

ezt aztán jól megcsináltad

eget poklot egybe mértél

rosszabb vagy száz kivégzésnél

fehér a szánk mint jégverés

mi jöhet még, mi jöhet még?


Carmen hiemale

Eltûnt a fény, egy nyár után

Barátaim most ôsz van

Csodás agancsú éveim

Hogy szálltak s íme porban

Hevernek, jár a szôrcsuhás

Mord szerzetes a vártán

Magamban állok egyedül

És nem int szép szivárvány

Az ôszi holdnak horga van

Szívemért nyúl le éjjel

Ki hallja, meg panasz-szavam

Egy csillagig sem ér fel

Pedig hová kiáltanék

A csillagokon túl van

Oh hol az édes anyaöl

Ahova annyit bújtam

Testemben mennyi idegen

Anyag gyûlt össze eddig

És mennyi idegen panasz

Csapdos reggeltôl estig.

Belémhasít a nagy világ

S befér a repedésen

A szájban mekkora a seb

Ha a nyelvemmel mérem

Így fáj a világ bennem és

Így fájok én is rajta

Hazám rabtartóm örököm

Minden kies darabja

Szemembogárnyi fényekért

Sírok barátim én ma

Mint eldobált leveleit

Siratja meg a vén fa

A vérbe vasba öltözô

Világban nagy a lárma

Barátaim ki hallja meg

Ha a költô kiált ma?

A vérzô emberért sikolt

E sápadt ôszi ködbe

A Lélek, kit elûztünk rég

Szívünkre száll még, költ-e?

Férficsúcsok magánya int

Komorlik föl a ködben

Négy testvérem és apám alszik

Borongó ôszi földben

Bátyámmal együtt verjük itt

Zord üllôit a sorsnak

S lessük mikor lesz vége e

Bús ôszi zomotornak

Földi és égi dolgokon

Vak ôszi ájulás van

Egy érthetetlen egyensúly

Tart mindent zuhanásban!

Minden iramlik fut rohan

Az éveim is szállnak

S visszaadom szép testem az

Örökkévaló sárnak...

(1944)


Somogyi zápor

Dörren a mérges ég alatt

villan a láng-karikás

száz csikajáról a hab szakad

s nô benn a táj, már óriás

nô, nô a táj és nôttet is

s nô vele daccal a merszem

úgy ölel, úgy fog, úgy fon át

hogy egekig fölemeljen

rámfér

s ráfér e földre is

láttam a vérébe ülve

mozdult-alig, hogy kiomolt

beleit visszatûrje

s elterült! vak lövészárkok

s tankcsapdák kaszabolták

mészárszék volt itt ami volt

ilyen volt Magyarország!

egy-gödör

most is s gödrös itt

ház, tanya, emberi lélek

de szedi már dúlt ékszereit

vissza a föld, nemcsak méreg

nemcsak giz-gaz, búza gyôz

kenyér, fehérlik az árpa

tábla muhar, lám baltacim

s csörren a tengeri-dárda

s mintha

nem lenne dolga más

zápor dühén is bólogat

hetyke gubában csörg a mák

sárga tarisznyás, zörg a zab

de mint véraláfutás

odébb dúlt sebhely vérzi

folyó: fenekét tört hidak

robbant fogsora tépi

s hova

esett hab habra hab

tornyosul, tajtéka csordul

átlépi, -- lépj ki hát te is

e kettôzô borzalombul

ez a te tájad, ez korod

hangod a hantok is értik

szíveden jegye jelírás

lelkeden vízjegye fénylik

s bíztat

mint hajdan rég, anyás

mosollyal úgy fog kézen

-- a zápor elállt -- mit gondol

a táj, mondatlan is értem

teszi a dolgát emberibb

jövônk gyúrva a földbôl

íme valamit újra kezd

velem is harmincötödször

köszöndd s köszöntsd föl!


Féldd a rostalikát

Rostától fél a mag,

Sikolt, míg kihull

A százujjú szélbe fogózna.

Nem tartja vissza semmi. Könyörtelen

Lik fele sodorja, a sorsa!

Ne remegj! Csak

Tiszteld a rostafokát,

Mégha aranyból is rajta a lik

Nem menthet százujjú cimbora szél se!

A korcs, az idétlen áthull -- elvettetik!


Hóbokros téli éjen át

Állnak a fák, mint tarr müezzinek

Állnak, mint hóba szúrt üzenetek

Üzenet? kinek, minek? mély a tél,

A vigasztalan csönd csillagokig ér

Még tovább! konok, stratoszférai

Itt torlódnak szívemen habjai

Vashabok konog, zeng lélegzetük

Nem emel e hullám, inkább leüt

Amundseni éj, mégis ifjúság

Ráz kezet veled e felhôkön át

Bárhogy tajtékzik s hiszi, leterít

Kacagod barbár vad ütéseit --

Épp azzal emel, repit egekig!


Nyitogató

Tárd ki ablakod. Lelked keserû, téli

Rossz zúgait is. Bátran tárd ki.

Fény köszönt a csúcson. A völgyben

Vad szél kalapozgat. Jöjjön akármi!

Nézz vele szembe! Felnôtt vagy, barátom!

Villanjon kezedben hûséges, tiszta toll!

Füttyel keresi a rigó már párját

S fütty felel még zörgô tölgy lombok alól...


Számadásféle

Kevésre vitted ím... De sokra

Tartják maguk az okosok.

Álmok tengerésze, vágyaid ragadtak

zord délkörök és meredek fokok

Csillagai alatt, új világok felé

Míg ült s hízott a gyáva okosság

Ne irigyeld! Benned, ha hörren a szél,

Csattognak pazaréhû drága vitorlák!


Tell

két nyílvesszôt adjatok

két szál virágot a húrra

fölöttem madárraj keringjen galamb

takarjátok be a harangokat

ássátok el a gyászdobokat

nem lesz temetés

én szívemre helyeztem az almát

el nem véthetem


Tanács

ne vígy magaddal semmit

ne higyj a sokban

élj a szöszöcske csöpp pillanatokban

a világ elárul

leesaphat rád orvul

szíved is elárul

ellened fordul

két botod

sarud

erszényed ne legyen

minden mi vagy s mit írsz

kegyelem


Valahol mindig süt a nap

Ünnep van megint

odakint

a cinkék és a verebek

eszik amit kiszórtam nekik

fél-reggelim s a kenyeret

egy jószívû ismeretlen úr

kegyosztó titkos óriás

vagyok

ki az üveg mögött áll

s szemük ferdén rámvigyáz

hóból kaparják vígan és

kis fejük szédülten forog

egyszerre pletyka fecsegés

zengô madártorok

a teraszom hol csend honolt

és én bámészkodok!

bámészkodok hány verset tudnak

hány rímet százféle zenét

dús patakká nô dagad lám

már az ajtóm küszöbét

emelgeti a muzsika

e bolond madár-dáridó

a pesszimista pinty pityeg

a cinke harsog, élni jó

s fényes érvvel szénfeketén

betetézi a rigó

fütty-tócsában állok térdig

mi befolyt a küszöb alatt

s dalolni kezd a szívem is

bolondul

mint a madarak!

próbálgatja rímeiket

és hinni, hogy szép a világ

biztos nekik van igazuk

tanulom e csacska filozófiát

egy ismeretlen messzi úr

nekünk is hint morzsákat és

szépséggel telik meg a föld

van öröm és van szenvedés

egy ismeretlen fényes úr

áll az üveg mögött

tetszik neki énekünk

és ha gyönyörködött

a dalunkban kegyesen int

a télbôl tavasz ront elô

lesz morzsa mag vígság megint

s napfénytôl csillog

a tetô!

arcom

az üvegre nyomom

igazatok van sok madár!

csak az a boldog aki itt

hozzátok iskolába jár.

a hegy felett vad tél borong

de éltek esttôl reggelig

nincs gondotok mert tudjátok

a terasz újra megtelik

megtelik maggal dallal és

hiába vág a köd s a fagy

egy ismeretlen Úr figyel

s valahol mindig süt a nap...


Rekonvaleszcencia

A tavasz jött és lehajolt

S írt fénylô, arany betûket.

Ahova írt, zöld lyukakon,

Virágok dugták fejüket.

Zöld lyukakon, zöld tócsákon,

A vak föld nézte az eget,

Kezébe fehér nyírfabot,

Tétován, félve lépeget.

S a felfénylô új tavaszban,

Már ébred bennem a remény,

Két vak tanul járni csendben,

A vén föld, s a szívem, szegény...


Ki hegyre megy

Ki hegyre megy, annak

Kardok közt kell járni

S odafönt a csúcson

Keresztnek kell állni.

Az jut csak oda fel,

Kit Isten keresztel.

De nem babérággal,

Tövissel, kereszttel.

Százezer kard éle

Fog szívébe vágni.

Mégse engedj, Uram

Félúton megállni!


A tavasz még

A tavasz még

apróbetûs

itt-ott hibás

bár új kiadás

nagyolt piszkozat

vagy a szemem

gémberedett

télbetegen

lát csak hibát

vél sejt foltokat

nagy itt a tét!

holnapra már

pacsirta száll

zengve hitét

ezer fûszál

a téllel már

vitába száll

s tanulja lám

nyers énekét

te is szívem

télbetegen

lesd ritmusát

s lelj itt feldúlt

eged alatt

hazát

s harmóniát!


Lám mégis készül

a télutó

gyors elfutó

zápora kontraposzt

a felhôk kék ikonjain

új a zománc

és rózsaszín

s a dombos táj halmain

kékfürtû lányos szél tapos

lám mégis készül valami

ropogtatja csontjait

a vén föld

és siet

akár szíved

a télen tanult hosszú leckét

mostani

mai

szavakkal felmondani!


Romok

omok romok

megszólítanak

ideje lenne újjá-

építeni magad

rom rom

te vagy e sok kô

de ha százszorta romosabb volnál

akkor is jó emlékeztetô

arra aki voltál

*

mégis

rom se vagy te egészen

a hiány valamire felel

semmi sincs soha készen

mindig faragni kell!


Vadludak I.

(Holdas somogyi éj)

A táj csupa dér. Kurta füvekre guggolva leült

Hallgatagon a cimbora éjféli zúz már.

Mint tolvaj surran a kék víz, az ifjú Kapos,

S kortyolja ízét a deres fû, hébér: ezüst száj.

Mélázva gurul a domb felül át a sikéren,

Átal az aluvó lankán, a didergô kosok nyakáról

Felriadó kolomp, s a kuporgó nyáj közé fújnak

Táguló orrlikaikkal, meleget s az ónszínû távol

Hószagú széllel hasít a víz púpus hátán

Mély, fekete barázdát, mi le a fenékig

Megborzolja a sebesen iramló ôsz habokat

S a hold felijedt halak fehér hasán fénylik...

A jegenyék (kard réghullt marcona ôseim kezében)

Keletre mutatnak dacos, kifeszült derékkal,

Honnan e föld gazdái majd kirobognak,

Ha hajnal jövend ránk szép piros taréjjal...

Vadlúd húz csapatostul át a határon,

Árnyékuk lomhán a hold alatt elszáll.

Lúdbôrzik a hátam, jaj, a sírásuk,

Jaj, a hívásuk, értem-e, értjük-e? ránk vár?

Vagy tovatûn? Mi meg csak heverészünk

Egyhelyben, a történelem árokpartjain pipázva,

Politizálva, marakodva, csatázva, hôsködve,

De csak egymással! -- s nem jut erônk másra!

Lúdbôrzik a hátam, ja, ha e nemzet,

Mostvaló népem, elejit könnyelmûn felejti,

Kik itt szundítanak konok, leszorult szemekkel.

Jaj, e rettentô kátyúból senki se terel ki?

Vadlúdak! kóbor, éjféli társaim, társak!

Ríjja föl népem vak álmát sírástok,

Vad csôrrel verjétek szíveink, koporsónk, a földet!

Hogy holtak is hallják, lent, ha kiáltok.

Holtak is hallják! Induljunk el élôk!

Minden befelemaró öklöt most félre.

Induljunk Népem -- bámulj vén Európa, ti félôk!

Izmos, mostszületô, diadalmas Holnapok elébe!


Márciusi fény

Márciusi glóriával

lépdel az égre föl a Nap

eljött végre, oda se a télnek

oda se, ha fagy

úgyis csak egy percnyi lét lesz

még annyi se, a tél

e glóriától

circumdedérunt

elalél

circumdedérunt zengik a sugarak

mint oldott bilincs

csillanva

kertem bokor-során

s na lám

mint müezzin hóra borulva

emeli fejét

salem alejkum

kilenc rózsafám...


Fecskék

Reménytelen nem a sok sír,

-- Az egész ország temetô! --

Legrettentôbb, az volt szörnyû,

Nem volt seholsem tetô!

S mily otthonos, milyen házzá

Lett egyszerre, lám a ház.

Míly ember- és szívközelbe

Került, hogy már itt tanyáz.

Hogy újra itt, itt a fecske!

Pusztulás, vér s rom között.

Hogy tavasz lett mégis, végre,

S e kismadár visszajött.

Hogy cikkannak! Hogy kerengnek!

Röptük mily nyílegyenes.

S hogy rászállnak, megpihenni,

Most tûn ki, hogy van, eresz.

Van eresz és vannak házak,

Ha dúltan is, s ha romos,

Nincs oly korom, iszonyat, félsz,

Amit daluk le nem mos!

Ó fecskedal! Te varázslod,

Hogy reményünk élni kezd.

Látom, romból-kelô hazám:

Egyetlen, tág házeresz!

Rakják fészkük! S közben daluk,

Hogy árad, hogy szertecsap.

Építenek, pedig alig

Vannak itt, pár perce csak.

Pár perce, hogy itt a fecske!

Népem, meríts új erôt.

Bíztatnak, kezdd építeni,

Mint ôk, fészkük, te jövôd!


Hajnali Angelus

Elôször az ég

azután a fák

azután a bokrok

majd a szilvaág

rajt két kicsi pont

zöld szilva-poronty

majd szérûn a nád

a tetô a ház

az orgonabokrok

majd a kerti csokrok

az udvar a fészer

telik meg fénnyel

ég a kocsiút

majd toronyra hág

rajta körbe fut

dûl az égi tus

leng arany kötél

s benne együtt ér

a rétre a fény

és az Angelus

és a táj helyett

szép keresztet vet

aki épp ott áll

kötöz vagy kapál

fattyaz sort jelel

krumplit tölt eggyel

s mint egy tengerész

messze messze néz

s e hullámzó zöld

tenger habján át

küldözi a vágy

papírcsónakát

a jegenyefák

csúcsán fény cikáz

fészkén a madár

azt hiszi fonál

vagy aranykukac

ím utánakap

csôrébe veszi

s buzgón lenyeli

odéb egy kis ér

partján pipitér

galagóca-kör

virág-zsebtükör

nem brekegnek még

a béka-hercegek

hencegô purdék

cigánygyerekek

riadt torkán forr

a hajnali tor

mert a vízbe épp

éhes gólya lép

fekete fehér

s békát keresgél

egy domb hajlatán

zümm-zümm dongó száll

épp a láthatár

szélén -- nem bogár

hanem traktor lám

a nap sugarát

ekéje viszi

forduló, új sor

fürgén lát neki

s vele száll a kék

barinyájas ég

és száll a világ

fecskék fák virág

s benzinkarikák

és írja tovább

a táj himnuszát...


Példázat I.

Parasztvirtus a fákban

parasztindulat

freskó-mozdulat

megtartani amit elértek

megszerezni ami még nincs

felhôt fényt esôt szelet

parasztindulat a fákban

állni

tappodtat sem lépni tovább

ha kiverekedted igazad, tarts ki

feszülj! ha beléroppansz is!

tappodtat sem! akár a fák!


Itt az új tagon

itt az új tagon

mindenki rokon

háztáji-soron

zöld habfodrokon

átnyargal a szél

vágtázva zenél

futó mosolygás

tûnô csillogás

s micsoda zsivaj

ezer krumplialj

s pillanatra csak

úgy kapcsol agyad

hogy e tágas mély

nagy zöld csatatér

meddig szemed lát

ahogy itt leled

egész hadsereg

hajló katonák

aknáik rakják

de nem robbanó

e sok kis golyó

csodás lobogó

zöld selymével esd

békét életet

titkos jelbeszéd

néma tüntetés

szép békemenet

rázz velük kezet

párszáz négyszögöl

tenger tündököl

ringató habok

ringatják a napot

mint kétszárú kör

kétágú vödör

csipogó öböl

úgy leng az örök

szár s gödör között

-- a fönt és a lent

itt egyet jelent

a fény és vele

van mind mind tele

s ahogy jô az est

ami volt az lesz

újra száz csokor

szép krumplibokor

csöpp apróbetûs

földi örömök

emberi remény

száruk tetején

sült kemence-éj

mint vitrin ragyog

s benne csillagok...


Vihar

Kerekedik, púposodik,

vad bivaly,

A világot elsöpörné

a vihar.

Elsöpörné, összetörné,

úgy recseg,

Mi szembeszáll vak dühével

egy sereg,

Sereg erdô, sereg hôs, egy

kis világ,

Ezer villám csapkodja bár,

visszavág.

Ezer villám ontsa dühét,

nem ernyed,

Egy tapodtat, egy arasznyit

nem enged

A viharban, csöpp asztagja

tetején,

Mintha táncot járna, illeg

egy legény.

Mintha táncot járna, villáz,

úgy forog,

Rakja rendre, sorjáznak az

új sorok.

De bátor az, de serény az,

de komoly,

Kinek kezén kenyerének

sorsa foly.

Mintha vívna a törökkel

vagy tatár

Szorongatná, dolgos keze,

épp úgy jár.

Épül a ház, épül a vár,

a bástya,

Magasodik a vihar bár-

hogy hányja!

Mielôtt az ég szakadna,

legyen kész.

Hej világ, ha látnád, mit tud

e két kéz.

Hej világ, te láncos, lobbos,

vad vihar,

Meg se rebben, állja dühöd

a magyar!

De bátor az, de serény az,

de komoly,

Kinek kezén életének

sorsa foly.

Élet-halál ronthat rája,

szembeszáll,

Bár akarta, nem bírta le

száz halál.

Mint a szilfa, daccal hajol,

nem törik,

Úgy járja e csûrdöngölôt,

örökig!

Derül, borul, száll fölötte,

vált a fény

Áll az idô, áll jövôje

tetején!


Pannonia

Madár vagy! Több, egy madárraj!

Gyökér. Lomb-ár. Virágos gally.

Naprendszerem, tele éggel.

Végtelen ég, tele kékkel.

Szülôm, bölcsôm, anyaföldem!

Röpülsz velem. És fölöttem...

Röpül a táj, földje, bokra.

Ölelj át! És végy karodba.

A férfikor!

Mi jöhet még?

Adós vagyok, számlád rég kész!

Tûnôdöm e tiszta ôszben,

Mit adhatok, elmenôben?

Állok, állok dús habodba.

Ragadj föl, a csillagokba!


KÖZELÍTÔ ÉG

1951--1961


Örökség II.

Hódolat Petôfi szellemének

itt tanultad amit tanultál

anyanyelved

a táj indulatszavait

füvek párbeszédét

szél sziszegését

fák énekét

a bokrok bujtogatásait

a folyó a rét földed

dombok völgyek tájszólásait

most ráfeszülsz mert ráfeszítenek

sorsos napjaid

térképezi a csontod húsod

sajgásaiddal idd fel kínjait

stigmáidba rejtsd ahogy tudod

úgy olvasd mint vakírást a homlok

mely megadón hûs tenyerébe hull

minden seb alatt egy mélyebb

mégmélyebb lapul

tanulgasd hát

tanuld újra s végleg

ahogy kaptad rádhagyták ôseid

borulj reá feszítsd rá szárnyaid

míg fölötted s fölötte vészek rontnak át

ember maradj! vele valj emberül

s emberül add tovább!


Hegyre menet ritkulnak a fák

1

Elért a negyven, rég be' nem így

gondoltam, most hogy az vagyok

sem vállamon sem homlokomon

nem sütnek fényes csillagok

hegyre menet ritkulnak a fák

a félút árkán leülök

a fejem tiszta s a szívemben

már lázadón nem hevülök

kószáltam hajdan, haj, hány égtáj

hány vidék várt fogadott

hány ismerôs és hány közömbös

parolát kezet hány adott

az idô árad hûvös partként

kínálja benn az ôsz magát

beléfogózom, elhajít-e

vagy az öröklétnek ad át

ülök a parton árok partján

mit vágott magának a víz

nem ember mûve mégis minden

emberi szennyet tovavisz

ma erre folyik holnap arra

a hegyrôl nyomot ere hagy

s nyomtalan tûn lám mégis mégis

betemeti a nyomomat

2

röpítettek az élet évek

micsoda korba értem

a férfikorba hogy vág a szél

élét szívemen érzem

a kapott sebek láza tüzel

szorít még a lánc helye

szívem nehéz a népemmel és

hazámmal csordig tele

lépj hát ki, bíztat, itt a tájad

dombjaid s száz jegenyéd

szállt napjaid mint ért kalácsot

kincseit dönti eléd

Pannonia ôseim földje

s bölcsôm tündöklô eged

mily bíztatást ad s mementónak

mosolyt, kínt, minô jelet?

itt a humusz s a gyökér mibôl

lettem, vagyok s mi leszek

most mindent mit ôseim tettek

e tájhoz számbaveszek

s számbavesz ô is a táj velem

nézéseikkel kezel

vallatgat bíztat férfiszóval

mindenre szívem felel

3

számon kér a táj, mit tettél te hozzá

hogy szebb legyen, a sorsodat

hidd el, nem ô nem ô kuszálta boggá

de örök jel maradt

örök horgony s viharban is kék ég

hogy nem törtél hevére vall

Világosnál sem volt több reménység

hogy marad még magyar

maradt és marad, ahogy mi maradtunk

megtart növel a gyökerünk

a partomlás is véget ér alattunk

s éggel ölelkezünk

tégy hát e tájhoz, tégy valamit te is

ha mást nem hát a sebeid

s emeld ajkadhoz rögét ahogy ôk is

tették, az ôseid

mert üdvözítô s halálos korty e táj

idd ki s vállald akármi jô

vele emeljen csúcsra, mi fénybe áll

karjain az Idô...


Három tusrajz

1. Berzsenyi

Kezébe vésô nyög

hörg a kalapács

új áramot ad a magyar nyelvnek át

igékbôl gyökbôl

lomha nyersanyagból

csak úgy félkézzel

csak úgy unalomból

ide egy jelzôt

amoda pontot tesz

s verseinek fénylô istenarca lesz!

2. Batsányi

Bécsújhely. Kufstein. Kéz és lábbilincs.

Költô fene és bús költô halál,

Egyetlen csöpp fényfolt megmentené

A vak szem kutat, eget nem talál!

Láz rostélya, férfi honfibánat

Élet halálnak egyformán lassú,

Elvesztése nap-nap egy hazának

Akárha fában ôröl s rág a szú...

3. Bartók

Halálhírére

Király? Nem. Több!

Megtört Jób

ki a legnagyobbat meri

mert emberi

Kolumbus

ki az óceánnyi lét

bizonytalanából

amannál

nagyobbakat tép

hogy dûlnek szavára

legbensônk

Jerikó-falai

homlokán villám

harag és esküvés

egy kibeszélhetetlen ,,mi''

kontraposztjai

s szól: a poklokat,

a poklokat feloldtam

most az egeket veri

akár a sorsom -- magyar sors --

zeném hangütései!


Verecke

Már nem volt út,

se úttalan csapás,

lócsülökrôl letört a köröm,

de huhogott az éjteli bozótból

tatár, besenyô, kabar káröröm

és nem volt többé

visszaút sem már,

fele népe elhullt, fele ottmaradt,

Meotisznak lágy, híg mocsarán,

melynek biztos szekérváraiból

e vad portya volt az ingovány

s feltolultak Pannonia hegyei

egy foglyot hoztak, faggatta,

szakadékszél csúcsán álltak,

s az vissza papul felelt neki:

,,Az inde hinc et usque

neque superior neque altius

sed tantum in nomine Dei!''[4]

a havas szél bô fûszagat hozott,

a Vezér nyilat lôtt s míg visszahullt,

csak állt ott

aztán ménjével a hágóra ugratott!

____________________

4	,,Innen kezdve, se erre, se arra, nincs út, csak az Úr nevében!'' (latin idézet)


Federico Garcia Lorca

volt ki vállába

volt ki szívébe

volt ki kezébe lôtt

verseibe senki

elfeledték parancsba tenni

kivégzés elôtt


Vadlúdékkel szállt az ég

nem volt még egészen éj

dértôl ezüst volt a fû

mikor engem utolsót

szült anyám

kint gyönyörû

vadlúdékkel szállt az ég

táltos csillag ült a fán

rámhajoltak ôseim

dallal fújták meg a szám

jelek s kisded lámpafény

karcolt vézna glóriát

anyám haján

s tündökölt

a Rinyán csöpp délibáb


Arany violával

Írtam falra hányszor

csak úgy megszokásból

firkáltam a kôre

máló kígyóbôrre

szép fák derekára

hajlós kökényágra

fehér nyír kérgére

felhôkkel az égre

apám mosolyára

anyám szép szívére

verset írtam porba

feltúrta a konda

verset írtam sárba

ott se veszett kárba

szálló szél hátára

futó víz habjára

hullám tarajára

kinyíló virágra

a nap sugarára

hûs rozmaringággal

hajnal sugarával

arany violával

felhôk pirosával

pihés madárszárnnyal

kék ibolya árnnyal

édes holdvilággal

tejarcú virággal

páros szivárvánnyal

mezôk himnuszával

pacsirták dalával

erdôk illatával

szeptemberi éggel

arannyal és mézzel

szûz enciánkékkel

hóvirágfehérrel

fecskék suhantával

lepkék sóhajával

hogy emlegessetek

virággal, madárral


Anyám II.

I

Nekem nincsen aranyom

ô csak ô csak ô

állj meg felette

torpanj meg Idô

nekem nincsen aranyom

ô csak ô csak ô

csillagoknál gyémántabb

tömjénfüstölô

aludtam szíve közepén

most ô szívem közepe

dédelget háromkirályt

mirrhától tépett tenyere

ô fonja mirtuszkoszorúm

a vágyai a vágyaim

ne lássa soha szomorún

kornyúlni kerubszárnyaim

félelem jöhetsz iszonyat

de ne érte csak értem

ô ne féljen sohasem

ô ne csak én féltsem

én adjak vissza szertelen

s tékozlón minden vámot

mit rámpazarolt -- ó egek

kezet kezet! -- mit rámáldott

fôkötôs lánykaéveit

a még lepke-nem-volt-bábot

hôs álmait gyöngyház-hitét

a világszép ifjúságot

nekem nincsen aranyom

ô csak ô csak ô

torpanj meg fogd lélegzeted

vasbordájú Idô

érzem ahogy kezébe vesz

ahogy hajol értem

egekig ér s a Mindenséget

dajkálgatja vélem

II

két kis karom két görbe kard

almával teli te akard

vas-virágokkal teli szórd

fény-kosarakkal teli hord

varázsold hôssé szívemet

ôrizgesd gyémánt hitemet

sárkányfalóvá izmosíts

mesék napjává csinosíts

zörgô szárakkal zeng a rozs

kék eget belém harangozz

zsoltározz bennem ünnepet

nôjjek kéz-kézbe teveled

lakhatóvá a szavaim

te tetted égess balga kín

mi szavaim zord fénye lesz

azt mondani mit érdemes

lehessek üdv és telt gerezd

viharral értem verekedj

sebekkel értem sebesedj

reményem jéggel ne veresd

tüzem lankadni ne ereszd

villámmal értem vallató

földbôl vihart kihallgató

bálványfa égremutató

babonás bûvös égi jel

kín látomásom rajt delel

az ôsi ami rajtad szól

a mélybôl létalattiból

rajtam át lesz vallomás

megkínzatás és szép varázs

rímeimben a dadogás

dús fénnyé ért csodálkozás

vonzás mi repít s földre nyom

egyensúly minden szavamon

kicsorbult mákon köszörû

kések éhétôl gyönyörû

tébolytól dactól villogó

fehérizzásban csillogó

ha majd e földet itthagyom

te légy az amen ajkamon...


Látomás

Jött tán Görgetegrûl

Vagy jött Visontárúl

Jött a föllegekbûl

Jött a Bibliábúl

Jött az Égi Bárány!

Göndör volt a szôre

Szelíd a nézése

Ezüst a csengôje

Arany a beszédje

Haj, megölték érte!

Tizennégy éles kard

A véknyába szúrva

Tizennégy bicskaél

Által verve rajta

Megholt Égi Bárány!

Tizennégy kicsi hold

Szemeibôl hullott

Tizennégy kicsi nap

Bíborba fuldoklott

Sej-haj, Égi Bárány!

De csak felkiáltott

Csakugyan felugrott

Tizennégy latrokat

A pokolra rúgott

Jövel Égi Bárány!

De csak is feltámadt

Csoda csoda régen

Nagyanyám mesélte

Tündököl az égen

Hol vagy, Égi Bárány!


A szívemen vén magyar fa

a pillámon álom-bocskor

fogam között mályva kosbor

fejem alatt kis füvecskék

szívem drótján vándorfecskék

ringatózom dalok szárnyán

egeimen felhô-bárány

tó-szememben barna mélység

homlokomon fénylô kékség

a szívemen öreg szilfa

sorsom gyûrûibe írva

mennyi versem hull alája

boldog lesz ki megtalálja...


Menekülô nyár

A nyár tükröz lomhán

nagy lusta folyó

petrencék gurulnak

sok ezüst golyó

víz viszi az eget

meghajol az ág

messze csillan fénye

mint az ifjúság

messze ring a tûnô

táj mint buborék

száll el a pillanat

nagy szárnyas kerék

ránt magával mindent

a sötét idô

tenyerébe bukok

mint mélybe a kô

feloldódom benne

láz vagy unalom

rázza csontjaim s mint

mûtôasztalon

a beteg csak bágyad

oly halk a sugár

mögöttem a nap mint

röntgenlámpa áll

ahogy megyek érzem

átszúr húsomon

hideg hûvös fénye

s vad ernyô-falon

ugrál szívem vadul

égnek az erek

látom magam pôrén

s lépni sem merek

biztos látja más is

hogy mit gondolok

és számolja titkon

hány kerék forog

agyamban s e verset

lesi hogy lép át

vérem rôt folyóján

vétkezni a vágy

egyet érzek kábán

ver a félelem

a ruhámban állok

teljes meztelen

vájja húsom csontom

e gyilkos sugár

nem lehet rosszabb már

csak jobb a halál

s itt kell állnom amíg

minden menekül

a szivárvány sárral

esôvel vegyül

idô motoz halkan

a nap röntgenez

kivet megtagad vagy

öröklétbe vesz?

sugarazz csak röntgen

menekülô nyár

mutass a világnak

meztelen sugár

nincs mit szégyenlenem

költô voltam és

hôs igaz félig de

embernek egész!


Naptár

Naptár. Anno 1951

JANUÁR

Csörg a januári szél

sötétlik korán

koccan a nap mosolya

jegek fogsorán

kajla kocsisok a fák

verik a kezük

hónalj alá s megtelik

hóval a fejük

FEBRUÁR

Szíved helyén hóval

élhetsz még darabig

különben nem bírod

legföljebb tavaszig

legföljebb tavaszig

és elvisz majd a nyár

megérik benned a

rád leskelô halál

MÁRCIUS

tócsába lép a nap

féllába benn ragad

apró aranypihék

az egynapos csibék

lerázza nézd a sárt

kalapodra szállt

akár egy kikerics

vidáman kivirít

ÁPRILIS

a fûzfahéj levál

csak hallgatózzatok

maguktól szólanak

a vidám sípok

a tejszagú tavasz

szárít pakol kibont

csöpp rügyek pendelyén

nedves a pólyarongy

MÁJUS

ne nézz rá vétkezel

nincs ing a rózsafán

fény csorog nárciszok

sárga kamásliján

szerelmes bogarak

madarak itt meg ott

fütty-tócsába hullnak

lányszemû záporok

JÚNIUS

hajába kék szalag

lobog nevet az ég

fénylô közellé lett

a zengô messzeség

a tücsök óriás

a hold egész kicsi

egy szarvasbogár lám

két agancsán viszi

JÚLIUS

barátod lett az árnyék

a nagyhûssû dió

már nem mond semmi újat

felesel a rigó

a pincehûsön álmos

és szundikál a tej

a szél elesett reggel

már estig fel sem kel

AUGUSZTUS

bivalyok húzzák

lajtban a vizet

horgon ponty akad

feszül a zsineg

még rángatózik

s megadja magát

szôke gubákkal

zörög már a mák

SZEPTEMBER

ím egyre megy minden

e bájos gyermeteg

lányos okkersárga

s az ôszi permeteg

rád fonódik halkan

megfestve a fákat

katáng kék az eget

s szívedet a bánat

OKTÓBER

a végén születtem

huszonnyolcadikán

csillagok fürödtek

fényesen a Rinyán

szülôhelyem neve

Délsomogy Görgeteg

Negyven évem harcát

takarom be veled

NOVEMBER

novemberegyi egyszeregy

ó halhatatlanok

szívemen csöpp tintafolttal

tisztán halhatok?

a vándor vadlúd hazatér

ó hol van a haza

ki hazátlan most az marad

s ki maga volt maga

DECEMBER

hidd el e fényes esteli éles

tiszta sötétbe semmi se fáj

hajam ezüstül rajta ezüst ûl

s dérben ezüst-tüll szerte a táj

ittmaradt cinkék hû füttye int még

légy bátor költô! nézd a havat

felleg csikarja s bárhogy tiporja

örök fehér, így szólj igazat!


Intelem megtérésre

A csínytevésbôl elég volt mára

Legyetek jók hát emberek

Mossátok le a farkasnevetést

s a lisztet képetekrôl

Hisz szívetek pityereg

Dobjátok el a fegyvereket is

S ültessen mindenki virágot

Ne csak tudjátok most már higyjetek!

Csak így tudunk bemenni a mennyek országába

Egymás szívébe mint a kisdedek...


Epistola

Átlátszó embereknek kellene lennünk

Átlátszó szívekkel sétálni

Szavainkban kanári énekeljen

S illatozzanak égi violák

Keresztnevükön szólítani a csillagokat

S tegezni az oroszlánállkapcsú világot

Messze kikerülni a Pilátusokat

S Ábel homlokára kék egeket vonni

Kézfogásunkban bárányok szelídsége

S mennyek rettentô harcéle tündököljön

Szemeinkbôl fehér galambok röppenjenek

Testvérei azoknak mik vállainkon ülnek

S talpra segíteni mosolyunkkal

A bénákat s kiket a földre tepertek

Mindezt meg tudnánk tenni könnyûszerrel

Csak hitünknek kéne égigérônek lenni

S alázatunknak mélyebbnek a tengereknél...


Európa

Tudtok üveget önteni

fiaitok mégsem átlátszóak

gondolataitok is sötétek

tudtok világítani

magatok mégsem világítotok

ki utánatok megy verembe lép

szét tudjátok rombolni az atomot

mikor akartok építeni

idegen bolygók közt akartok repülni

mikor mertek már magatokba szállni

hidaitok szétugró partokat fognak egybe

ember ember közt vak mélység rohan

nem akarjátok egymást átölelni

úgy kúsztok mint egy lövészárok

mint kígyók egymás fele

halottaitokra virágokat szórtok

az élôknek bitókkal vagytok tele

irgalomért kiáltotok az égre

magatok mégis kegyetlenek vagytok

kiszúrjátak a szelídség szemét

kaszárnyákkal ültetitek tele szíveitek

s fehér botot raktok a béke kezébe

s koldulni állatjátok a világ utcasarkaira

esteledik Európa túlsokat koldult

ideje lenne már hazavezetni...


Ideje lenne

A favágók kidöntötték az erdôket

A kétségeinket nem tudták kivágni

Az ekék felszántották a szántóföldeket

Szíveinket nem tudták felszántani

A búvárok megmérték a tengert

De könnyeinken hajótörést szenvedtek

Megfejtették a szanszkrit s a világ valamennyi nyelvét

S elfeledtük lelkünk anyanyelvét ami szeretet

Ideje lenne elkezdeni az alázat iskoláját


Nagyon egyszerûn

kéne már az a nagy pad

hogy körül ülhessük a tüzet

s elszívjuk a közös békepipát

egyformán minden színûek

egyformán minden hitûek

egyformán egyforma szívûek

s egyformán különbözôk

s megbeszélhessük dolgaink

mindent ami elválaszt s összeköt

tûzbe hányjuk ingerlékenységünket

érzékenységünk fegyvereink

hogy üres legyen végre a kezünk

teljesen üres

s kezetfoghassunk végre

amit teli kézzel eddig nem tehettünk

s tele legyen szívünk

mindenkit átölelhessünk

megcsókolhassuk egymásban a

szászor elesettet százszor fölkelôt

s végre föloldozzon a közös jóakarat

mert egyforma sárból vétettünk

mert az ember egyforma mind

eredendôen bûnös és visszaesô


Offertórium

tele vagyok gyermekkorom almafáival

alattuk hatéves korom csikói rohannak

hókacsillag homlokuk ütik a Napnak

szívemre taposnak

A Rinya-habban meleg csillagok omolnak

mily boldogság s titok

az Ábel-gyermek

bennem él még

kettônket fogadj el áldozatnak


Fatáblás kép

Kiáltlak, Szent György lovagom,

Ki baj-társad vagyok!

Fölöttem mérhetetlen ég

És rozsdás angyalok.

Fényesítik zöld szárnyaik,

Vigyázzák álmaim.

A sárkány fogát feni rám.

Csontomra szomjazik!

Kiinná, cseppig, véremet.

Fúj, vág, böstörködik...

Szívébe döfve már a kés,

Lándzsám is benntörik --

Na, jöjj kolmári Mesterem,

Mathias Grünewald,

Fatáblás képre fess folyót,

S e csontos bajvívást!

A táj együgyû gyötrelem,

Fekete, fehér

S a sárkány kék-zöld tollain

Rubintveres a vér...


Cserép

Cserép: kecs, forma, simaság.

Mije vagy te a virágnak?

Egy korty föld, egy korty napsugár

Egy korty alázat

Cserép! cserép!

Te megcsalt bölcsô.

Sorsoddal, mondd, ki vert meg?

József áll, világít idôtlen,

A virág nem tiéd,

Nem övé a Gyermek...


Anyámmal ôszülök

Szült, dajkált, nevelt.

Nôttem, nôtt velem.

Egy vagyok vele,

Olyan egy-velem.

Lassan megszoktam

Ôszülô haját,

Orvul szórta rá

Az idô havát.

Oly észrevétlen.

Folyamatosan,

Észre sem vette

Az én ôsz hajam.


Szavak

Vannak kietlen magános szavak

És vannak parfûmös jólakottak

És mint a dús városok lakottak

És szavak melyek csupán csak szavak

S mint rossz cipôk félretaposottak

S dúsak teltek ápolt jólszabottak

S fehérek mint a karcsú templomok

S elhasználtak szürke megkopottak

S százkarátú gyémánttal rakottak

Az ég testvérük és a hajnalok

Vannak hibátlan tiszta szók akárcsak

A szûz a hold a víz a gyöngy a kócsag

Újak s zengnek mint egy telt akkord

S vannak melyek bút árasztnak róttak

S melyek roncsok mik már nem is szók csak

Holt váz rémült s mik bilincset hordnak

És komorak és színtelen ûzöttek

Levert fészkek s mint kifosztott kertek

Penész mar bennük dögvész bûz és lepra

Csempék bénák kajlák szélütöttek

S vannak izzadt összefogdosottak

S túlesztergáltak melyekbe selejt a

Jelentés jog és trónfosztottak

S hazátlanok rongyosak és árvák

És szabadok és kihordottak a drágák

Vérbe tûzbe s tébolyba -- pakoltak

S vannak melyek az egekbe látnak

S vannak hôs szók nagyok és apásak

S anyátlan árvák mik folyton fáznak

És hûvösek és elôkelôek

Rátarti dölyfös és gôgös szavak

Mik álarcot és kesztyût hordanak

És hímnemû és nônemû szavak

Játékosak mik folyton játszanak

S csilingelôk csengnek-bonganak

Álmadozók lányszagúan lágyak

S illatosak mézzel teli hársak

S hétköznapik s ünnepek vasárnap

S mint az éj s a tenger feketék

És élesek s mint kardok kifentek

Aszkéták és vértanúk és szentek

S hallgatagok mint a remeték

S fakultak s mint viselt ing gyûröttek

Világosak és sötéttel teltek

És lassúk lomhák és tétlen szavak

És kéjelgôk és buják mint a rózsa

S pirulók mint madárjel a hóba

S átlátszók mint kristálymély tavak

És szavak melyek csupán csak szavak

Tárgytalan és értelmüktôl-fosztott

Elszegényedett szótlan szók szavak

Hazám anyám Istenem te boldog

Bennetek melyikkel szólítsalak?


Bizalom

Sorjázd csak kisbetûs kincseidet

a füvek

a fák

a rét

zengd büszkén a nagybetûsöket

CSILLAGOK

a FÖLD

az ÉG

s bujj a kicsikhez kik között élhetsz

Övék vagy

s ôk

a tiéd

értük volt harcod zálog hogy számon

Tartson

az

emberiség!


Te csontig tiszta

Vad szelekbe mosdtál

csontig tiszta voltál

örvényre hajoltál

szívekre hajoltál

hiába siettél

legenda se lettél

csillagnak születtél

lám nem kellettél

vas-magányod sorsa

furcsa katakomba

kilátsz-e belôle

még a csillagokra?


Jónás

késett az a hajó

te más hajóra szálltál

azóta hiába várnak

Ninivébe


Noé

Bárka-éj zûrzavarából

döghollókat vetek a pusztulásba

mind mind visszatér

egyetlen galambom volt

csattogva elrepült


Mindennap

mindennap újra kezdeni

nekiállni

megteremteni a világot

icipicit nôni mint a füvek

beszélni

élni

járni

félszárnnyal repülni

mint szélütött bogarak

hanyattlesve s egyhelyben topogva

a meghódított horizontról énekelve

újra kitalálni a betût

megépíteni a házakat hidakat

katedrálisokat

miket az atom elsöpör

harcolni betegség rühök tetvek ellen

túlélni rákot denunciálást

az értelem kudarcait s lelkigörcsöket

ott kezdeni ahol senki sem hagyta abba

ejtôernyôt csatolni könnyeinkre

össze ne törjék maguk ha hullnak

Léser-tükröket szerelni a szívekre

pontosan kiszámíthassuk az egymásközti távolságokat

mindennap újra kezdeni

mindennap újra kitárni sebeink

várni a keselyût

hallgatni Zeus átkait

ellopni a tüzet azért

mégis érdemes volt


Elítéltek

ti akiket Góya ti akiket Velasquez

ti kiket Tizian ólba

Kirke-mód habár fordítottan

halhatatlanságba zárt

tudom kitörnétek néha

egy pillanatra

szeretnétek engedni a pózból

mert az öröklétnél nincs rettenetesebb

nyakatszorító dogma hiszekegy

pillamerevség Eszkoriál

ingbe papucsba asztalhoz ülni

kitombolni nyárspolgári dühötök

szeretnétek valami hétköznapibb

nyárspolgári halált

nem mászhattok ki a képbôl

a keretbôl

a fénybe a mába

itt kell haldokolnotok örökre

mindennapi halhatatlanságba!


Magány 3 milliárdnyi

behajóztunk

öreg bárkánk a Föld

lét lét te titokzatos

szörnyûség

test test mellett szorongunk

mint az állatok

mint fák mellett fák

mint köveken kövek

óh csönd

óh fény

óh felfoghatatlan egyedüllét

mellettem élsz s nem tudod ki vagyok

melletted élek s nem tudom ki vagy

föld föld 3 milliárdnyi magány!


Ibolyántúli kék

Szônyi István sírjánál

óh ibolyántúli-kékkel teli csend

Arany fénnyel átitatott napok

A fákon ím a végbeteljesülés

A végsô megdicsôülés ragyog

Tollászkodnak és holnap már repülnek

Kármin-piros és sárga szárnyakon

Óh csipkefodrú óh habkönnyû egek

Hosszúpillájú bársony fuvalom

Már nincs nehéz és mégis súlyos minden

A fény a tájat magasba emeli

Az érettség mely a lét ívén túlfut

Dús zenével csak elkezd zengeni

Óh mindent feloldó varázs lebegés

S formát-kizengô tündér révület

Az annunciáció s ascensió

Enciánkék mély bódulata ez

Egy csendentúli nagy csend van velem

A végsô béke csöpp dallama talán

Csak levél hull s zenél ez az égi

Világ-betöltô ôszi gregorián...


Liszt

(Rapszódia)

Lángölû mélység! Vihar, elomló

Égi szivárvány!

Mint a szívemben kékellô ér fut,

Hajlik zenéd, de az íve márvány!

Ujjad alól

Fekete fehér

Áldozati füst száll, gyönyörû Ábel,

Rád hajlik a kék ég

És ha testedbe elporlik a márvány,

Soha zenédbe!

Örökre élsz még!

A mise te voltál!

Wagner csak templom.

Mindent kimondtál!

A többi, ha szól, dadogás! csak töredék...

Végtelen tengered kék egeket tükröz

S a tengert a kék ég!

Csillagigérô

Jövôbezengô

Szavad az emberiség!


Tavaszi háromkirályos

cinóber felhô

ballag az estbe

csillagot ejt le

a két szememre

olt fényt szívembe

csillagot ejt le

lombot varázsol

fûzfasíp szólal

a barkaágról

csak úgy magától

tavaszi szellô

borzol az estbe

esnek a rózsák

feslenek édes

szép szerelembe

minden kis bimbó

csöpp kicsi jászol

háromkirályok

jönnek subástól

csizmájuk bársony

mirrhás tenyérrel

a tömjént hozzák

aranykocsinak

a holdat húzzák

térdüket hajtják

az Anyja karján

repes a Kisded

elébe szórják

lassan kibontják

a kincseiket

csordapásztor-szél

legyez köröttük

száll koronájuk

csillog a gyöngyük

pereg a könnyük...


Májusi rejtelem

A rózsa rosszat álmodott

egy pók aludt szívén

a Fiastyúk csillag-búzát

kapar az ég ívén

krétafehér holdsugárban

tengerkék íriszek

ó boldog összevisszaság

mit nem ért senki meg


Pictura parva

az est boglya

nagy halom

csillag csillog

a tavon

az ég bögre

a füle

holdfény, leér

a fûre

olyan álmos

neki száll

s fölmászik rajt

egy bogár


Esti rajz

Most ég el az alkonyat

kék és jó meleg

pöttömnyi kék egeken

tömzsi fellegek

az utak már kormosak

bánatuk piheg

színek bolyha messze száll

békét hintenek

altatgatni kezd az éj

nézz alvóhelyet

ím kel fönt a holdkaréj

kicsi és kerek...


Halk esti dicséret

A macska lustán most indulgat lesre

-- énekelnek ájtatos füvek

egy tollat repít a szél messze messze

-- földhöz lapulnak kis szösz levelek

katángok kékjén hamvad el az este

-- zöld csuprokba álmodik a tej

érô szamócák íze ring a számon

-- álmos égen felhô ballag el

e vers vele száll mintha pille volna

-- ideér az éjnek lehe már

a táj hajába csillag ül és béke

-- s a szívemen néma holdsugár


Almafavirág

Mint az újszülött olyan a világ

Ameddig látok almafavirág

Illatuk tükrén telihold lebeg

Méhezümmögés hozza közelebb

Fecskék a fénybe bûvös hangjegyek

Miket a költô versébe jegyez

Körétérdelnek a hajnali fák

S laláznak halkan: almafavirág

Együtt dúdolnak csacska éneket

A Kisded csupán nekik született

S akár bibliás csordapásztorok

Bárányfelhôt hoznak a csillagok


Faluvég

Vadrózsa nyújtja öt piros

Bogyóját az égre

Katáng lobbantja kékjeit

A mégkékebb égre

Elszállna ím a könnyû ég

A boróka tartja

Szundikál fényes álmait

Szúnyog sem zavarja

Dûlt krumpliföldek végibe

Áll egy napraforgó

Mint Don Quijote nekiszáll

Dörmögve egy dongó


Nyári est

Féllábon áll a bogár

álmos elaludt

csöpp villanást hord a fa

mi hajába bútt

kéz a kézbe két virág

bandukol felém

lesem mikor ér ide

a rétrôl a fény

csupa csillag fönn az ég

csupa zümmögés

tömött sötét lomb az est

holdfény rajt a rés

árnyéka még semminek

fönt se lent csupán

egy elkezdett tücsökdal

fut a csönd után...


Béke

hajlik a hold arany ága

hold aranya a faágra

hajlik az ág a gyümölccsel

játszik a fény a szívemmel

Pilisekbôl jön az este

pár csillagot ejt szívemre

a szívemre levelekre

teríti az ôszi csendre

ráteríti a világra

csupa arany minden ága

csupa csend és csupa illat

a szívem meg csupa csillag


Miniatûr

Három jánosbogár

Vállán fényt cipel

füvek közt villanó

Csöpp parányi jel

Három barack nézi

Hunyt szemmel a fán

Egy nyíló dália

Elámul magán

Kezét csöpp szívére

Szorítva pityeg

Egy cinke bánatát

Ki értené meg

Három bárányfelhô

Ballagdál haza

Tejszínû a szôrük

S kék az éjszaka


Augusztus

Hajlong zizeg meddig szem lát

A mennyei kukoricás

Gurul a hold égi tök

A sok csillag-dinnye közt

Égi csôsz megy bajsza kajla

A fél eget betakarja

Árnyéka meg holdfehér

Tejút-gerendáig ér

Csillag az éj majd megszólal

Tücskök mérik mély vonóval

Bár tücsökdal benn a vér

Fenekéig még sem ér...


Andante

a fény mint

kövér harangszó

gurul a tájon

bokrok

tenyerén pontok

a kicsi rigók

a körtefákon

ezer kis ágon

indul sugárzón

szirom-vízesés

a kormos este

átájul éjbe

s utána soká

leng a trapéz

fölkel a hold és

zöldkezû széllel

tapogat s álmod

partján heverész


Játék

kel a hold a

víztükörbôl

aranykerék

buborék

forog forog

majd lepördül

küllôin a

magas ég

a tejút száll

táncol rajta

konognak a

vashabok

vadliba szól

égezüstbôl

vágj zsebre egy

csillagot


Csillogó

csillog a tájon

csillog az éren

csillog a csillag

csillogó égen

csillogó tájon

csillogó éren

csillogó csillag

csillog már régen

csillog a tájon

csillog az égen

hej milyen régen

el még sem érem...


Tócsák, füvecskék

Zöld áram szalad a fákban.

A virágok halk fényjelek.

A nap arany teknôjében

Fûzölddel tört fellegek.

A koldús lét Krôzussá vált.

Az égrôl hull a vakolat.

Kékbe-lobbant pocsolyákon

Úszkál egy, egy égdarab.

Szétloccsan, hogy belelépek.

Csörren ezer új csöpp, kis ég,

Csillaggá gyúl, úgy kínálja

Fénynek széttört cserepét.

S a tócsákon, mik átverik

Lábad alatt a föld szívét,

Kék lyukakon, átvillog a

Földalatti, másik ég...


Szeptemberi pasztel

eloldozott egek szállnak

hûvös neszekkel alkonyul

a nap arany keresztvetés

a táj tárt homlokára hull

lebeg az est a rétre lép

zajtalan keresgél kicsit

szöszmötöl s lejjebb csavarja

csöpp füvek pisla mécseit

vakszemmel is hozzád talál

zöld csendbôl szôtt homályon át

lába alatt fénylô üveg

kékes tücsökdal-pocsolyák

a virágok tikkadt szívét

telt harmat-gönggyel öntözi

s ellebbenô árnyaikat

holdfénnyel odakötözi...


Tömjén

Pilisekbôl

jön az este,

pár csillagot

ejt szívemre.

a szívemre,

levelekre,

teríti a

fényes csendre.

a táj ôszi

tömjénillat,

a szívem meg

csupa csillag


Ôszi tündöklés

Micsoda tiszta távlatok!

Nem embercsináltan ragyog.

Micsoda zengô, üde kék!

Lubickol, fürdik a vidék

Hogy hoz közel, mit felkapott,

Hegyet, fát, erdôt, csillagot

Alig-innen a negyvenen,

Könnyû vagyok és könnytelen.

Bámulom e szép táj hitit,

Könnyû vagyok s bölcs is kicsit.

Bár messze sem oly bölcs, mint ô,

S a fényben fürdô temetô

Elnézem ôszin, szívesen...

Fürödj velem, te is, szívem!


Száll a nagy ék

Deres vak éjben

Hangtalanul

Száll a nagy ék csak

Szárny zaja hull

Lent a havak kék

Bokra megett

Égre parázsló

Róka-szemek

Lesnek az ékre

Szárny zaja hull

S száll a nagy ék száll

Zajtalanul...


Immár negyvenöt

Voltam sekélység a mélybe

s fehérség a feketébe

voltam virág voltam alma

a szegények bizodalma

tévedt bogárt útra tettem

viharokkal verekedtem

füzek álmán napfény voltam

angyal leszek tudom holtan

voltam só és voltam bánat

átok marta ki a számat

gyémánt-sínen bandukoltam

tág egeknek szónokoltam

voltam sír és voltam gyásznép

hajnalka-pír hajnal árnyék

meg kell halnom most már végre

nem juthatok égbe élve

voltam farkas voltam bárány

voltam vihar és szivárvány

voltam esô voltam harmat

éhezôknek kenyér-asztag

véghezvitt tett újrakezdés

fáradóknak megérkezés

voltam ölyv és voltam gerle

úgy is halok énekelve

voltam csillag voltam szépség

harminckét fogam mind ép még

voltam börtön voltam foglár

egymagam s már voltam zsoltár

hordtam áldást hordtam átkot

szerettem a hóvirágot

voltam aki költô voltam

nem leszek holt tudom holtan...


Ikon

a tavasz jött

elment

jött a nyár

tovatûnt

az ôsz jött

levelek

madarak

könnyek

a magasban

elszálltak ôk is

magam maradtam

csillogak önnön sugaramban


Aidephone

oly mély vagyok

elsüllyedek önmagamba

látlak a partomon állni

úgy tükrözlek csodálatas

magadból fogsz kihalászni


Boríts be

boríts be lombos jószándék

boríts be jóakarat

és aranyozd be szeretet

aranyozd a szavakat

szívem sebzett homlokáról

töröld le a ráncot

s dajkáld tiszta karjaidban

a nyûgös világot

vonj pántlikát lelkem egére

s végre

borulj virágba jószándék

lombosodj bennem béke...


Közelítô ég

kár úgy sietni

elszálltak a fecskék

ezüst szobor a hold

segítsd begyûjteni

napjaim ezüstjét

árokpartra ülök

szívembe barikák

lehunyom szemem

csukott szemmel távolabb látok

az est kibomló kelyhében

alszik békém

egynapos virág --


Békesség féle

Ezüst árnyat vet a nyír

a fenyér vakít

lágy krétával ír a hold

porba valamit

a vízbe kék jegenyék

mint vidám halak

fényeskörmû csend ölén

úszkálnak hanyatt

benned is tükröz az ég

csendek éjszakák

ki partodról rádhajol

szívedig lelát


A fehér nyír

A fehér nyír fehér szélben

hajladozik hófehéren

de árnyéka csak fekete

rávetôdik a szívemre

a szívemre a szememre

ôszbe pergô levelekre

puhán hullik az arcomra

nemsokára a síromra

alkonyodik a nap áldoz

sötét estét éjszakát hoz

a hajnalra mért is várnék

ha fekete minden árnyék...


Magyarok

Apollóé babérfa s tied?

1.

Kérdez, tépdes, ûz a fajtám

akkor talán megnyugodnám,

ha a szobrát kifaragnám

homlokát gledicsiából

arcát szív-alakú fából

a derekát konok tölgybôl

magamagát örökzöldbôl

a lábait gyökérágból

a két öklét gyertyánfából

a vállait két araszra

azokon a Napot tartja

emlékeit tiszafából

a szerelmét vérmeggyágból

énekét furulyafából

tánchajlását kôrisfából

ezerbimbós rózsafából

kényes kedvét jegenyékbôl

az álmait égi kékbôl

vigadását búsulását

könnycsordító venyigékbôl

konok dacát vad kökénybôl

csontszakító somfanyélbôl

szilajságát hársból, nyárból

a szemérmét vadalmából

címerét meg úgy adnám át

odatennék hét szilvafát

egy vasordast, egy pejkancát...

2.

áldott legyen az a lábnyom

mely megállott itt e tájon

sziken, éren otthont talált

mely szavára hazává vált

hazává vált házává állt

sorsot, vért, jövendôt dajkált

ez a fajta olyan fajta

az árnyékát átugorja

de fönnakad egy fûszálba

konokságból a halálba

konokságból virtusságból

amúgy isbenigazából

ez a fajta olyan fajta

nem élne, ha nem dalolna

örök lázadás a vére

élni készül ezer éve

élni készül halni készül

sorsa örvénybe szédül

de ereje az is rávall

Zrínyi írta szablyájával

meg Rákóczi meg Bocskay

kurucai, talpasai

hogy emelte könnyünk égve

egész égig Dózsa s népe

az is a faj ereje volt

ahogyan csak Berzsenyi szólt

és mekkora titkot vall ki

Petôfi és Vörösmarty

szalad a víz a habokkal

s a szél édes virágporral

a véremben ôket hordom

verseimben szavuk mondom

sokszor olyan jelenlévôk

erôsebben mint az élôk

ahogy emlékükbe ások

most látom míly óriások

mindig mintha lovon ülne

mintha délibábot ûzne

néha pedig olyan árva

bánatában magát bántja

nem vesztett az ellenségtôl

annyit mint az önkezétôl

kuruc a labancot vágta

ahány szíve annyi pártja

ûzte Nyugat ûzte Kelet

szívét adta tanács helyett

szívét adta, vérét adta

ki segélt, ha ô volt bajba?

ez a fajta olyan fajta

az ingét is odaadja

önszántából -- de ökölre

ha kényszerbôl: érte ölne!

egy jó szóért, hogyha kérték

mi volt a sok, volt-e mérték?

nem hasonlít senki másra

csak a földre, a hantjára

ha megüti is szereti

látó szemét vakká teszi

hogy a bûneit ne lássa

akár ôket is kivájja

ezer év a gyökérmélye

mégis országút szívébe

Jánusarca nem álorca

két végzetét benne hordja

ha Nyugatra veri vágya

csak visszasír Ázsiába

Kelet vágta bár az apja

Európa megtagadta

titkon fehér lovat áldoz

pogány, gôgös, úri álmos

úgy térdepel a misékre

bálványfákkal a szívébe

elsüllyedt volna már régen

szívébe gyûlt keservében

útvesztôbe száz örvénybe

ha nem csillagokba nézne

sorsa is oly rokontalan

boldog mégis boldogtalan

bár végzetünk ide tett le

s jaj hányszor lett Thermopyle

mint idôtlen ôsi jelfák

sorssal vérrel bizonyítják

mégsem álltunk itt hiába

Kelet, Nyugat kapujába...


Szemmérték

A szemmértékkel bár nem volt benn hiány

be kell vallani

mindig valami

baj volt e hazán

vagy túlhosszú volt vagy túlontúl rövid

Vereckénél hogy megálltunk

s nemcsak szálltunk

raktuk házunk --

mentünk volna egyrohanatban

egész a tengerig

mi bennünket sárba rántott

mindig egy arasz hiányzott

nem kardon múlt nem hibázott

nem a vitézségünk málott

ránk tán Ukkó átka szállott

ôsi rontás babonázott

egy arasz csak ez hiányzott

gyôzelemig s sárba rántott

s taposott ránk

végsô emberig

nem lett volna sorsunk Catalaun

hol annyi volt a hun

hogy nyiluk elsötétítette a napot

itt a népek útvesztôjén

a nap nekünk se ragyogott

fogytunk, ahogy ô fogyott

egy arasz még

csak ennyi kellene

ennyi kellett volna! a Csele

másik partjáig -- ennyi hogy Lechmezô

ne legyen sírunk

ne legyen temetô

egy arasz ennyi

hogy gyôzzünk akár

a tatárhad fölött s ne essen el a vár

egy arasz ölt meg lent a síkon

-- a szekértábor volt a sírgödrön a lik --

csak ez hiányzott

egy arasz is alig

a pécsváradi dombokig

ha akkor nem lenn -- de fönn állunk

gyôztük volna a szultán hadait

a szemmértékkel volt valami baj

hogy így belénkvájt a török

félholdja szívünkbe döfött

vaskopjája belénk törött

s vérünkkel együtt hullt a jaj

magyar fejekbôl életekbôl

asztag lett s kazal

a szemmérték a szemmérték

mikor csontjainkat törték

mikor asszonyainkat ölték

végváraink elsöpörték

mikor valónk

létünk kérték

s jött Világos és Arad

ott is másképp fordult volna

mi gyôzelemmel ért fel volna

túlerô volt -- elveszett a had

ha tudtunk volna kicsit várni

összefogni praktikálni

úgy mint régen, lesbeállni

lóról le vagy lóra szállni

új módiba belevágni

ha tudtunk volna

várni keveset

egy leheletet

amíg Jónást kihordja a Cet

míg oszlanak a fellegek

s jön együtt a felmentô sereg!

míg kisimul az egymásellen-fent ököl

mely örökkön öldököl

jaj, de addig minden elveszett

mert erônket szívünk tépték

a széthúzás, rossz szemmérték

ó bús magyar Thermopylék

vissza föl az ôsökig!

jaj, a magyar azért vérzett

önönmaga ellen vétett

mert az együtt mindig késett

így tántorog örökig!


Téli halászat

Csupaüveg szálló elôtt

lék a jégen

az üveg mögött akvárium

kondenzált hô-lég-környezet

aranyhalaknak éden

ôsi szer ez ahogy

húzzák a hálót

húzzák a zsákmányt

a lékre hajolnak

unott pofájuk

aranyhalak nyomják

unottan opálzöld falaknak

fénylik az ablak

ôsi szer ez vad ôsi mély

s konok veszély

csak egy roppanat

már csak voltak -- fejük köré

lehükbôl koszos kis glóriákat

kalapál a fagy

ôsi birok

a tó jegén szétvert

feje vadul kapkodó vonagló halaknak

csorbult halpénzen vet szikrát a fény

széterez

rajzain vérrelfuttatott

vonalaknak

részeg ezüst betûk

konok ékírás

csupa absztrakt

ragyog a végzet

ragyog az ablak


Mohács

Ki rántott le te lányos

végzet-telien bájos

e széthúzásban pártos

seregben is magányos

ki rántott le lovadról?

a Sors keze vagy álnok

veled futó barátok

kik már lihegve lesték

csalt királyuk elestét

a mocskos naplementét

s a fölkelô szerencsét?

mosnám rólad a mocskot

nem kaptál férfisorsot

látlak víni a halállal

hûtlen szétfolyó árral

iszappal konok sárral

még kikimeredsz vállall --

leng a hold mint rôt vödör

a szél hullámmal pöröl

hozná hozná mélybôl föl

ami még most is gyötör

de toll gyönge ily galád

létünk dadogó szavát

vak sorsunk iszonyatát

végkezdetét, alkonyát

nemcsak elvesztett csatát

de vesztett hont és hazát

rajzolni, megsíratni

megidézlek: zúg a nád

felhô s a táj míly fonák

együtt próbálják a szád

s tested karcsú vonalát

lelked fényes mértanát

ezüsttel vert vasruhád

véres ákombákomát

te férfiútlan ifjúság

sugárból összerakni...


Vadludak II.

Titeket látott

Hajdan az ôs

Sátornyíláson,

Ha jött az ôsz

Hívásotokra

Gyermekeszem,

Érzett oly bút,

mint Férfiszívem

Nem adtok választ

Most se nekem.

Titkotok átleng

Életemen...


Megdûl a szél

megdûl a szél boglya

repül a dombsorra

virágzó gyümölcsfák

kirepesztett dunnák

tekereg az ágra

fa-Laokoon-vállra

hüpög a harangszó

messze kacskaringó

istennyila szálldos

kit sajnálsz magányos?


Egy omló házra

átkot ír a szél porba

rongyolódó káni porta

ragyás tûzfal szuvas gádor

minden dûl benn már magától

hol van a kán unokája

diszpécser egy messzi gyárba

ablakait rég kiverték

az ajtaját beszegezték

szalmacsutakkal bedugva

a héjj-nyílás a kert dudva

vén rutafa csüng az ága

gaz a kán kedvenc virága

kútágasra csillag süt le

az omló éj cinezi be

holdat is látsz halott-lilát

züllött paraszt-orchideát

ring a falu Noé-bárka

gazdátlan vak pusztulásba


Idézet

Ô már nem ismer

apját még tanítottam

rá emlékeztet e merész

áll, a szem kissé barnítottan

s e vontatott és félszeg nevetés

s apjáéval lélek-azonos

mozdulata s végképpen ahogy

fejét tartja, a taglejtések és

magamban mondom: lám, idéz

idéz, ahogy mind idézet vagyunk

a taglejtésünk és a mosolyunk

s mikor azt hiszem legjobban én vagyok

legegyénibb, legôsibb, legnagyobb

a versem, rímeim legritkább ötvözet

hibátlan idézem egyik ôsömet

egy ôsömet, ki sejtemben lakik

a tizedik ô vagy a századik

szívünk között egy titkos indigó

(a gyökérvert ô vagy a honfoglaló?)

s egy szenvedélye bennem lesz látható

egy taglejtése, álma, vágya tán

rajtam ver át mint meggyvirág a fán

a gének, sejtek, erek csarnokán

mennyi a déd-, az ük- és a szépapám

én ki a sorsos jövôben hiszek

véremben mily roppant múltat cipelek

s görgetem magamban egy-egy ôsömet

mint bálványfát, címert, ódon sírkövet

elkiáltott örök ismétlés vagyunk

közös-múlt, közös-öl, sorsunk: közös batyunk

a lét, e létfölötti közös szerkezet

ôskezdet-ótai idézôjelek

ismétlôdnek, mint tavaszra nyár

ôszre a telek

én vagyak csak ki e vad sorból kiáll

az idézôjeleket tovább nem adom

ítéletre jaj bennem majd ki áll

hol lesz helyem:

jobb vagy baloldalon?


Tenyerem

Ez itt a lét a születés

ez a gyerekkor vonala

mekkora térkép

látod e kéz belseje, mélyét

sose mérték

hegyeit ki járta? havasain ki volt?

csak az idô lába

gázolt benne

összegyûlt könnyeim tavába

hányszor hullt bele arcom

ez itt a homlok összegyûrt vonala

ránca

ujjaim rácsa közt lángolt

rám ama reggel

hány éj pora hullt rá

s hány álmom veszett el

prériein kiégett

bokrai közt egysem volt égô-

csipkebokor

nem szólt belôle Isten

kimért szavú volt szívem szólt vele

barátság volt benne, néha mosoly

álarctalan, sose érdek

s bár a jövendôt hordom vonalában

rajzában mégis

sors és halál van

ha kezetfogsz vele

ôsök szorításád érzed...


Farkasok

hej csillagok haj csillagok

ki az árvább? a farkasok?

magánosabb az a csillag

vagy éppolyan mint a farkas

a szemünkre álom nem jô

oly egyforma mind a kettô

egész éjjel kajtorognak

ez farkasabb az csillagabb

csak rohannak számkivetten

de szabadok mind a ketten

hej farkasok hej farkasok

a szívembe de az vagyok

futnék veletek elôre

vicsorgva a puskacsôre

villogó vad szerelemmel

nem törôdve száz veremmel

hej veletek ordas falkám

ahány kutya mind megmarnám

farkas voltam szabad voltam

még magam is kiraboltam

rohannék még bírnám bírnám

de jeges a körmöm irhám

nem való már vén ordasnak

sem a portya sem akólszag

ólom alszik a húsomba

száz harapás oldalamba

évgyûrûim lemezárka

recseg -- de még muzsikálna

hóolvadást tavaszszagot

hozhat a szél nem olvadok

csak csikorgok csak csillogok

nem is farkas csillag vagyok...


Szegénylegény

sobri

futott egy fasor

elmaradt

futott a táj

szállt

futott az ég

az egészen betakarta

végül az is fönnakadt

egy ágba

ráhullt hû lova nyakára

sebein át elfolyt a vér

s elindult a balladákba


Melyik ôs lelke

vajon kitôl örököltem

honnét bennem ez a

betyár-dac konok ,,szorítsd''

fülelés ,,vigyázz! kerítenek''

s feszülök karolom lovam nyakát

mintha engem ûznének

magam menekülnék

mi ez bennem

hogyan hogy néha jobban értem

a szélbólintást

egy bokor szavát

mint az emberekét

melyik ôs lelke riad

kiált bennem jelel irányt

figyelmeztet fuss menekülj

a nádasnak a vadonnak

ne az úton

hanyatt-homlok

toronyiránt!


Köszönöm, köszönöm

hát mikor jöttünk ideértünk

nem úgy fogadtál

égbenyúló hegyekkel kerítve magad

nyárs és karóbahúzó szakállas

fenyôdzsidáid feszítve palánknak

gyilkos hágóid farkasveremnek

meredély völgyeid sascsôrnek tárva

nem kacérkodtál nem enyelegtél

nem szóltál

na lóról! vagy lóra!

bejöhettek! kulcs a küszöb alatt!

de most már

bársony lónyakként símulsz tenyerünkbe

nyihos mén szoksz a kezünkhöz

virágokkal bólongsz

ólábú a táj pólyás még selypít

a hold pendelyes

a Rinya pösze még sok folyód

patakod raccsol

mezítlábas a nap

mégis mily nagy lettél!

mennyire vitted!

jegenyét sátort égboltot

házat hazát álmodsz

csillag álmodik

fejed alatt

cserbe ne hagyj

cserbe ne hagyjon

erôd mivel emtetsz

anyai öledbe veszel jó vagy becézel

nyitod barázdád

elrejt erdôd

forrásod itat

borod gyógyír füved lázoltó

sebhelyeink közösek akár sóhajaink

s befogadod csontjainkat

mégis csak az vagy akinek hittünk!

kinek ismertünk vágytunk

kinek vallottalak

hadd mutatlak meg Európának

hadd mutatlak meg a világnak

hadd mutatlak meg a Földnek

hadd mondom el

és ezen a nyelven

köszönöm köszönöm köszönünk mindent

mielôtt végképp elmegyek elmegyünk innen


Szóljatok rólam

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Dûlôúton s rétek csücskein

vegyétek kézbe

kedvvel a lantot

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Gyerekkorom mézes rétjein

legyetek vélem

hol ma bolyongok

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Ifjúságom édes völgyein

kezetek fogva

véletek járok

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Ôsz zilálja barna fürtjeim

melegítsétek

szívem új dalra!

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Csélcsap, költôk, bölcs testvéreim

örökkön élôk

szóljatok rólam!


Ôk

Anyám hangjában rózsa

Apáméban harang

Zengj, illatozz, csengj élet

Édes giling-galang

Apám szívében csengô

Anyáméban áldás

Magasba és mélybe hívó

Tavaszi kiáltás

Apám szemébén holnap

Anyám szemében zsoltár

Köszönd nekik, hogy költô,

Ember s magyar voltál!


Ozora

(ITT-OTT EGY AKÁC)

Itt-ott egy akác, egy jegenye fáj

A dombsornak pôrén, ideges a táj

Dísze lehullott vak lábai elé

A falu csörtet a temetô felé

Palaszín alkony villog a tornyon

Mint dûlt hajóról felmeredô horgony

Felhôkbe tépve kapaszkodna még

Nem tartja fönn az se, mállik az ég

Megôszült csendbe riadt kutya ugat

Égaljhoz ütôdik, hull a vakolat...

(RÁJUK KIÁLTANÉK)

Pôrén kiködlik medrébôl a Sió

Bôrén lúdbôrös reszketés, a szó

Ijedt pókként rebben rajt tova

Partjáról fûzek görcsös tétova

Vak ujja ír, ír valamit belé

A halál verse ez vagy az életé?

Rájuk kiáltanék, habok, hej habok

Hányszor úsztam bennük s át rajtatok

Hányszor ugrottam belétek fejest

Gyerekszívvel hévvel emlékezzetek!

S salto mortálét, mint ifjú triton

Hányat mertem én fönn a Nagyhídon

Salto mortálét zord sorsunk eleget

Küld most is, nincs hiány, de a hôsi tett

Mint a fogyó hold fogy, egyre kevesebb!

(A FECSKÉKET EGY KÉZ)

A fecskéket egy kéz letörülte

Rémült egeidrôl ôszi regg

Magától hull pár gesztenye le

A szilvafán megrémült pinty pityeg

Ökörnyál leng a kóbor szelekbe

Ezüst-opálszín részeg drótzsineg

Véle kötözik ki tán az egek

Árbocaid halál s emlékezet...

(APÁM)

Homloka kétoldalt ezüstöt virágzott

Most megidézem. Deres

Homlokát súrolják látomásaim

Áll... Áll az Idôben

Egy darab éggel roppant vállain.


Apám öccsét megidézem

Apám öccse, holt nagybátyám

Legszebb legény volt Ozorán.

Szelíd, nem volt verekedô.

De ha épp... hát rendteremtô.

Sose verekedett késsel,

Vasmarokkal, vastenyérrél!

Egy-nyalábba, mint Kinizsi,

Négy legényt, úgy ölben vitt ki!

Aztán, mintha csak fát vágna,

Egyhalomba összehányta,

Kocsmaudvar közepébe,

A nagy diófa tövébe...

Bartost, Béndek, Fokit hívom,

Most, ahogy e versem írom.

Nem legenda, mit mesélek,

Bizonyítsák, ôk, még élnek!


Apám mosolya

Ezt a mosolyt delejezte,

A kelô nap arany teje,

Ázsia vad ôsereje,

Amíg az arcára kente.

Táncolt tán Attila arcán,

Egy kán vágott szeme-hosszán,

Csorba sorba, az ôsökén,

Míg odaértek önként hozzá.

Így mosolyogtak ôk régen,

Négyelve, vagy a keréken,

Húzva, karóvég hegyébe,

Pogányul kántálva az éjben!

Ha farkas tört a cserénybe,

Áradásba, jégverésbe,

Ha falkányi népbôl élve

Nem maradt, csak hárma, négye...

,,Népfölkelô'' regimentbe,

Hadastyánokat képezve,

Mondják, az volt rá a mondás,

,,Inkább ölne, mint nevetne!''

Ha valami nem volt rendbe,

Mosoly szaladt e szemekbe.

De mosolya jégverés volt,

Az egész ég, benne táncolt.

Egy-arcbagyûlt ôsi nézés,

Ítélet, vád, számonkérés,

Ki hagyta el, mi a dolga,

Poklokat rántva raportra!


Meddig ért

arcom mellett hasít a szél

arcom mellett vág el a balta

arcom mellett száll el a szó

arcom mellett sivít a golyó

arcom mellett iramlik a végzet

meddig ért a sikoly

meddig szállt a hívás

meddig tört a parancs

meddig csöngött a kiáltás

Budáig? Aradig? Mohácsig?

le a Rinya mentén

le a Kapos mentén

le a Sió mentén

Bakonyaljig? Sásdig? Ozoráig?

Kölkedi dombokig?

meddig zengett a kiáltás

meddig zenghetett

meddig hallatszott az üzenet

meddig a torlódó seregek?

hova lettek a közbenkiszálltak?

a nagyonszépet akarók?

egy szál karddal seregremenôk

Kászoni Péterek? Hunyadi Jánosok?

a cselédsorból egekigtörôk

nyeregmesterbôl lófôkapitányok?

a mundért nem váltók

-- soha nem díszcserjék

folyton csak akácok --

tapasok

vellások

szegénylegények

hidasok! hidasok!

keljetek! keljetek!

lázadozz! cihelôdj!

berekalj! füzes!

lóra! lóra!

Kelevéz! Mesztegnyô!

Tarany! Segesd! Kajár!

elfértek-e szerte e honban

elfértek-e ekkora sebhelyen

elfértek-e ekkora hazán?


Példázat II.

hazátlan mint megszaladt sereg

kering a szélben a szulák

csatavesztés volt az igen

takarodót fújtak a füvek

letették fegyverüket a fák

nincs levél se

de áll

mi minden szélben meghajolt

de sose tört

a nád!

micsoda barbár ôsi hit

amire ô tanít

MEGMARADNI ITT!

tudták már az ôsök is

köszönd meg nekik


Katakombák

hámozd meg a földet

hazád e csöpp kis földtekét

mi van alatta

dunántúli

tisztáji

sáralatti katakombák

templomaink katedrálisaink

ôseink csontja!

ôk hulltak omoltak

míg téged védtek Európa

törökkel tatárral

janicsárral béggel

holtan bukva halomba

míg ti boldog népek

éltetek torba vigalomba

ezek a csonthegyek Alpesek

sok csontunkat meghordó folyó

ez a sak csalit Dévavára itt

vérrel ragasztva itatva

sorsunkra taposó

századok hordták össze

de nem föl lefele e falak halmait

a felnégyeltek megtizedeltek

levágott kezek kerékbetörtek

feje fölé

a tipegésbôl honfoglalásból

hogy felnôtt

férfi lett e nép

ezt adta! -- ki érti mily áldozatul

s érdemes volt?! --

hogy te megmaradj Európa

híres emberiség!


Emeld égre

emeld vad szobrodat ôsz

amit kifaragtál

kimartál a tájból

ezt a komor lobogó

rôt tüzû vasjegenyét

emeld egekre!

egyre csak egyre

ô a legendánk! lánggal koszorúzva

termophylei sorsunk

tengermélyi világunk

Laokoon szobra

emeld csak tartsd föl

föl föl magosba!


Temetés

fehér ingben

hát ez is rákerült

ezt is megérte

fekszik mozdulatlan

szemszögletein

szájaszélén mosollyal

kiket nevet ki

melléje nem kerül lófej

se paripa se táltos

se nyereg se kengyel

legföllebb ásó

baltanyél

karikásostor

ráterítve szûre

avitt subája

a táj sóhaja

ráterítve egy

kihímzett madárfütty

királyi stigmák

ráterítve Somogy

Magyarország

s egy kéz ó Istenem

miféle parancsból

marok bükkönyt

szór

s borsóvirágot föléje


Szomjasan

ess esô ess esô

halottmosdató

rögporhanyító

kipirosult vállas

szálas

legényesô

égigérô szélben

szívemre folyó

arcom gödreit vallató

szomorúságom szálkáit simító

lelkem babusgató

zablákon kantáron

kengyelen lefolyó

erdôszél virágait költögetô

jóságos

kegyes ár

patakzó

lombfürösztô zápor

zöld esô

ôseim csontjával tegezôdô

ibolyák kékjével címeres

szirom költögetô

gyíkokat altató

egek alsószoknyája alól kipenderedô

füvek tetejéig csipeszkedô

mezítlábas

tornyokon tetôkön doboló

keresztek pléh-Krisztusát mosdató

csillagok közül földre csöppenô

ég föld közötti húr

légy teknô tenyerem

cserepes arcom

szomjas szívem

idd fel utolsó cseppig

véghalálig


Somogy

1

az estnek latin íze van a táj

is az a dombról göndör nyáj omol

nyári felhôk közé

Nikla felôl éj jô

érzed bô lehét

a hold zsarátlik s egy sámán-ôs kezét

emeli némán

sorsom s az esti tûz fölé

2

bennem e föld

mint fecskeagyban

ki kívülrôl tudja tájait

magamban hordom

egydarabban

könnyét, mosolyát, vágyait

rács keríthet, vad bozót

hullva halálba

pillantásom fecskemód

haza találna

3

Voltam magammal tele

Nem fértél szemembe

S most se

Mert veled vagyok tele!


Gyerekkori húsvétok jönnek

harangszóban úszó körmenet

I.N.R.I. villog a keresztveret

a baldahin kitárult íve

száll

miként az idô kezdetén

alatta a föltámadt Íge

az útszélen orgonák szavalnak

felettük ministráns-csipkés

fecskerajzos ég

födetlen Koppány-fôk

menyecskés fôkötôk

Téged zengve

házat falat falut fölemelve --

már mondanám a magamét

azt a külön diák-alleluját --

de zsoltárütemben visszatér

Föltámadott! mi hozsannás

zászlóid vittük vittük

tovább

mint áhitatban úszó bokrok

a tömjént mirhát

csizmák a port

ôk szívüket

stigmáid az almafák


Otthoni szél

harmatból gyöngyöket sodort

bárányfelhôket hajtott a Rinya felôl

hajamba túrt bújt ingem alá

bizalmasan letegezett

zavarbahozón cinkosan

egy ágból

glóriát hajlított fejemre

de lehet hogy töviskoszorú volt

nem volt már személyi arca

szagáról ismertem csak meg

ifjúságom tág mezeirôl fújt


Rinya-parti tücsökszó

hogy mégtisztábban hallatszon

hogy anyánk szívére hajthassuk fejünk

oltsátok el az óceánok harsogását

fújjátak el a csillagok fényét

csavarjátok lejjebb a virágok lámpabelét

s ha nem tudtad volna

most már tudod

egyetlen tájhoz van közöd

halálig mindörökre


Messzeséggel betakarlak

Amerre a Rinya folyik

imhol egy fûz hajladozik

erre hajlik arra hajlik

egy jegenye sudarazik

úgy tündököl mint egy torony

éjente a csillagsoran

de nappal csak magába áll

Rinyagátnál a malomnál

egyik talán édesanyám

a másik meg édesapám

hogy kettôtök megtartsalak

messzeséggel betakarlak

fut a Rinya fut a habja

sehol sincsen malom rajta

csak a szívem mintha élne

képzeli a táj szívébe

csupa fényben csupa napban

messzeséggel betakartan

virágozik száll magában

ifjúságom csupa nyárban...


Ezüst fénybe áll a malom

ezüst fénybe áll a malom

öregapám ül a padon

bele belenéz a mélybe

mintha régmúltat idézne

Szalad a víz csillagostúl

malomtetô galambostúl

malomkerék csend a zajjal

birkózik a hab a habbal

egy félhold fönt egy a vízbe

mint hajdan itt török tûzte

bár itt sokat megbuktatták

Bukógátnál meggyújtották

bég parancsolt bég égette

éhkopban meg építette

szegény igaz jussát védte

betyár is hált a tövébe

szalad a víz ring a malom

öreg molnár ül a padon

belehunyorgat a mélybe

anyám szemén át enyémbe...


Hullámzik a búzatenger

hullámzik a búzatenger

a szívembe száz fodrot ver

a fodrokon a csipkéken

ôk ringanak csillag képen

akármerre járok érzem

úgy kísérnek illat képen

két gyökerük a szívemben

hintázgat a végtelenben

innen Somogy onnan Tolna

Bukógát és Simontornya

mintha csak szárny, mérleg volna

Ozora és Libickozma

apám harang, egyre bíztat

anyám, mint a virágillat

szállnak felém a múltamból

mosolyognak minden dalból

ballagdállok hazafele

a táj keze a kezembe

népem szíve szívembe ver

hullámzik a búzatenger...


Clairobscour

1

(Arács felé)

Arács felé arany a rács

és hosszan a vízre dûl

ha tudnád most kimondanád

mit a víz tud egyedül

a délután szûzi titkát

a fény narancsbél-puha

színeit és ízeit és

míg a nap lenyugszik a

hátad mögött eltûnt a rács

épp háromnegyed hat van

a táj s az ég Gioconda-száj

és mosolyog a habban

2

(Délután)

a víz fölött a fák alól

zümmögve száll a nyár

a délután kagylóhéjban

alszik mint egy bogár

3

(Esô, szivárvánnyal)

Hej dicsôült esôcseppek

Mezítlábas égi fények

Partotôrzô jegenyék közt

Hunyorogva heverészek

Egyszerre dôl egy vitorlás

Szemem tükrén és a tóba

S egy levélnyi esôcsöppben

S fönt a felhôkbe fogózva

Négy tükörbe négy szivárvány

Aranyága leng: a vízben,

A szememben, fönt az égen

S egy levélnyi esôcsöppben!

4

(A víznél)

hûs runákat ír a szél a vízre

az ég kék indigó selyem

az eget másolja rá s rám ezer

csillaga itt süt szívemen

5

(Vihar, tettenérve)

Zúg a vihar

Tihany fölül

Vad glória

Feje körül

Húszezer kés

A szívébe

Hullámokba

Hull a vére

Önportréja

Ez a zengés

Húszezer kés

Húszezer kés!


Hirtelen nyári zivatar

Tihanyban a Rege teraszán szakadt rám

asztalt döntöget cibál

fedél alá szaladt

mindenki ülök egymagam az ég

sistergô villám-gerendái

alatt

zápor zúdul poharamba

vele darabkák az égbôl

jégkockák közt lubickol csontjatört

madár valami a kékbôl

úgy hörpintek bele mint

bölényszarvba táltos-ôs

eget iszom megáldozok

aki néz talán látja ôt

ferde vágású szememen

villant darázs a villám

(hogy szomjazom a tájt s az eget

egy kortyra kiinnám)

fényénél látom magasúl

egy lófej vad tivornyán

aszó fô ôs-szer látomás

hánykódik fekete fényben

a tó a föld a félsziget

szívem

a vihar

roppant Cethal-belébén...


Tihanyi Angelus

Üdvözítô illatokkal

az alkony a rétre lép

majd a vízre az apátság

kettôs tornya égi kép

az összezárt-szirmú estben

rínak éhes szúnyogok

lehetetlen hallá válva

lebegô zöld uszonyok

a parti fák a nyárfasor

megdûl mint egy dárda-raj

ôsi szeri regô rejtem

mit a tó kéken szaval

este nyolc -- a kéttornyú vár

harangja a vízre dûl

az Úr szép Szolgáló Lánya

jár a habon egyedül

a fején tizenkét csillag

lábainál habfodor

költi Endrét ki rég megholt

s Koppányt aki  h a l d o k o l

Stella Maris -- a Könny s a Vér

tengerének Asszonya

jön felém a habokon míg

Aszó-fôn lenyugszik a

a nap az áldozó-kô mögött

hol ôseim alszanak

a kezükben kelevéz kard

kopja s fekszenek hanyatt

s mintha áldozó kupákat

szorítna csontujjú kéz

ôk nem voltak bárányai --

bárányfelhôs fönn az ég

de nem az sorsunk ege

homéroszi -- sejteti

mit kondít a múlt s a vízmély

vissza mit felel neki...

Mintha ôseim csodálló

szemén lengne át e kék

ima mely a harangokba

tündöklôn ki s visszalép

nyomában, még sokáig ring

reng fodroz a Balaton

révült táltos fehér lovat

áldoz rejti a Bakony

mintha e rézölû sóhaj

költögetné -- szédülök?

gyûl a horka népe s felbong

búgva a sámán-tülök

a mélybôl is elindul egy

harangszó és lázba fon

a kék fönti gurul tovább

a szántódi partokon

s újra vissza már az égbôl

permetez hull a zsarát

s amit ôs-keletrôl hoztunk

a vízmélyrôl babonáz --

együtt száll a két Angelus

egy égi s a tihanyi

rémlik egyikre sem tudtunk

egész ament mondani

konok homlokát emelve

fél-keresztet vet a táj

másik kézzel kobzot rejt s a

hold holt bálványfákra száll. .


Füredi öböl

egy kalap fecske ittmaradt

pedig szeptember vége már

óránkint elzúg elkereng

erkélyemnél egy kötény madár

zúdul örvénylik özönöl

égre csap

túlról

a két torony nézi csak

hogy rak

fecskékbôl szálló tornyokat

az öböl


Másnap vihar

hányódik

kivág a víz falkás vad taréja

rohan a hegynek

csordafák karéja

uszítja pirostetejû házaink a vihar

falut temetôt a meredélynek

egész a fellegek alá

aztán vaskotlós újra vízre ül

csôrével vájva a mély szívét

s undok szárnycsapással egeinkre vágja

jajgató habokkal dühét

egy fészekalj villámot

rívó vascsibét


Körkép a tájban s magamban

magára vonta az ég haragját

a kettôstorony lám

a félsziget villámban áll

s ez hasítja ketté

a tó vizét fenékig

majd egy fára száll

röppen iszonyút dörren

mely alatt költô áll

s vele a hökkent nyár

s az ijedelmen túl mûvészgyönyörrel

szíve fölött pillanatnyi csönddel

egy ló vágtájára döbben

mely körbe nyeringél

a szôke parton vágtat

szemben az öbölben

-- tavon a hullám --

a ló és a villám

így áltak itt hajdan az ôsök

kopjás kezekkel

míg lassuló kedvvel

nyakában láncosbottal

az odaáti parton

Somogy berkeiben elenyészett az orkán

aztán

a hold jött vértelen ümögben

világra vetve leplét

kivárták az estéli békét

mely két roppant tükörben

ringott

   a tóban s szívükben

s most az én szememben


Ikertestvérem

recseg robban

billen jobbra balra

a táj feszül zuhan

ágaskodik feláll

e kozmikus viharban

mely kívülrôl az

mi belül én

ketten egy-vagyunk

ugyanegy

küldökzsinórról-szakadtan

tetôtôl talpig

ebben a tavaszban!


Fürdés Tihanynál

Mint lételôtti árban fürdöm

s lágy kékben úszom hanyatt

a szemem ferde résein át

le a szívemig süt a nap

még mélyebbre azon is túl

a titkos ibolyántúli kék

derengésig ahol hordjuk

az ôsök örök bélyegét!

az örökséget a szent közöst hol

együtt a faj a törzs a jel

hol az azóta felszedettre

az igaz ôsi-egy felel

az örökséget szent közöst hol

ott még a heg az ôsi bántás

mit önkezével tett magán rég

s ma is átfut rajt a rángás

a kétfele vagy háromfele --

húzás vesztések vad torán

ím lentrôl súg az aszó lófô

föntrôl kereszt a hegyfokán

az egyik ôs épp lovat áldoz

másik búcsún misén danáz

a szívem alján a legmélyen

mind a kettôhöz ver a láz

úszom, mint lételôtti árban

magzatvizedben ôsi tó

vad hôsi dac van itt a tájban

s bánat mi el sem mondható!

s babonáznak amíg úszom itt

az unoka, a kései

idôalatti vízalatti

múltunk csorbái fényei

halott bálványfák karja kémlel

a vízfenékrôl föl Tihany

bástyáira hol Szár Endrében

a Koppány-vér föl-fölrian

fordulok -- a part be messze!

tán ezer éve értük el

vagy el sem értük? -- faggatgatom

az ôs bennem rá mit felel?

ôk is éppen itt értek partra

felettük kéklô fecskenyom

kantárt eresztve elrobogtak

s elnyelte ôket a Bakony --

a múltból szökik a víz hullám

vagy csak a szívem verdes itt

a part közelg s bíztatva küldi

a sás síkos zöld füttyeit...


Koppány

Elôször kezét csapatta le

aztán a fejét

majd a négy égtájra egy egy

darabot

vetett a hóhér négyfelé

ezt tette volna ô is

hogyha gyôz

a jog s az igazság mindig

a gyôztesé!


Aszófôi ingoványon

Idáig ért a Bakony

Addig föl a Balaton

     Vallatgatom

     Vallatom

Hej aszó fô

Hej fehér ló

Lobot vet a

Számon a szó

Lobot vetô

Hej vértvetô

Egész népem

Költögetô

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Tele tûzném

Hû dalokkal

Csillagejtô

Fenyôlombbal

Meglocsolnám

Ôsi borral

Ôsi szerrel

Szûzlány-hajjal

Ôsi dallal

Ôsi jajjal

Késô igric

Áldozattal

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Ahol szeri

Táltos ôsöm

Ôsi titkot

Ismerôsön

Fehér lovat

Áldozott haj

Koboz zengett

Szállt a sóhaj

Sereg térdelt

Vezér hajolt

Ô meg szeri

Szókat gajdolt

Fehér lóból

Piros vér folyt

Igric koboz

Bölényszarv szólt

Gyóntatgatom

A vad Bakonyt

Vallatgatom

A Balatont

Sírva kérdek

Síró nádat

Szittyót búvó

Sok sok árnyat

Akik titkon

Visszajárnak

Köszönve a

Kopjafáknak

Akik vissza

Visszatérnek

Mélyébôl tûnt

Ezer évnek

Mind ismerem

Mind az ôsöm

És köszöntöm

Ismerôsön

Költögetem

Szeri dallal

Késô igric

Bánatommal

Hej aszó fô

Hej fehér ló

Lobot vet a

Számon a szó

Lobot vetô

Hej vért-vetô

Halottakat

Költögetô

Hej aszó fô

Hej ingovány

Egy keresztény

Másik pogány

Fut nevükkel

A szél sírva

A szívemre

Sorsuk írva

A vizekre

A berekbe

Ordas-nyüvô

Rengetegbe

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Habok fák ti

Néma betûk

Valljatok hát

Ti helyettük!


Csoda fiúszarvas

ímhol kel a habból

a kék Rinya-habból

ezüst Rinya-habból

csoda fiú-szarvas

alélnak a füvek

hajlanak a füzek

ragyognak a kazlak

konok vasfellegek

fésûlik a szôrét

dacos vasjegenyék

tépik jáspis csülkét

négy aranyos csészét

de csak elôvágtat

de csak ront az égre

fattyúsárkánnyal vív

nem hátrál meg mégse

tiporja a gizgazt

mi álnok a poklot

aranyszôrén a Nap

homlokán csillagok

szívembe fú a szél

szarva közt Hold csillog

lehet egy sámán ôs

lehet hogy én vagyok


Rinya

(Áradáskor)

Mily kicsi, nézd csak, cérna,

egy tûfokba befûznéd

Hab-kosarába riadt,

rózsasziromnyi, a hold.

Térül, mosolyog, szinte

az öledbe vehetnéd --

Száz hold vad vize alatt!

Tagadod, hogy rokonod?


Ó ezek a hajnali

ó ezek a hajnali ébredések

lófejek hajlón a vödörbe

nagyapám lovai Cerberus és Pontifix

szájuk szélén csorog a víz

fut fut a torkukon lefele

akár egy ménes inna

lenyelnék a világot

csigáskutakon a lánc

lányok lábain a csizma

szól szól a marcali nagyharang

s a bizei glória

Gadányban dombéroznak

legény apám jön Dombóvárról

fölsepert udvaron madárlábnyom a hóba

jóreggelt kipirosodó hajnal

jóreggelt kitakarított hazám

jóreggelt fölsikált Magyarország


Száll, száll

tollas fürtû csöppke viharok

búzavirágok pipacsok

fôkötôs sarlósboldogasszonyok

csupa fény

csupa mag

csupa asztag

tarlók stigmája lábamon

ahogy ebédet vittem forrt a dél

gubát fejezô szíjostorom

olvadt harangszó

kaszás angelus

cammogó lajtos bivalyok

fülledt por-zöld zsarát

bokrokba a vér

Szent István néz a dombról

koronája

ez a táj gyöngy benne Somogy

négyelte a horkát de szíve siratja

vecsernyés esteken

könnye idecsorog

ezer év pora száll karikázva

aztán már csak a zöld

már csak a fény

ahogy rádûl a tájra

már csak az ég


Egry

almafény az almafákon

a tó fölött aranysátor

sorsod sorsunk rárogy a világra

bévülrôl fújó szél

bévülvaló lárma

a színek inaszakadtak

tanítottad ôket járni

a csillagok víz alá buktak

merted ki ôket

tanítottál tócsákat fényleni

rigókat szállni

visszafele nincs is út

csak égfele botorkálni

lekéstem temetésedrôl

te is csaknem elkéstél róla

találkoztál már Vele?

Ô is ilyen csónakban állt

látom jössz most is felém

az élet fegyencruhája rajtad

köhögsz köhögsz

jön feléd Magyarország

nádason túli birodalmad

megtapogatod fejed körül az aranykarikát

s lassan a holdra akasztod


Esett és megkeményedett a hó

már csak így lehet

ez is volt

én is voltam

te voltál

esett és megkeményedett a hó

rajta vérpiros vonagló virág a nap

Endre sírjába kukucskál

Koppány kimarjult válla

Dózsa fejéke

rubint kosár

láncosbotok dana-danája

szándékok lehervadt tulipánja

esett és megkeményedett a hó

rajta látófa

egekig ér

rajta madárlábnyom rajza

tenyerem ötágú himnusza

rajta egy patkó nyoma

szívemé

együtt szülôföldem

tenyérnyi lángolás

holdbamosdatott véraláfutás

Tiborcok jaja

karóvégre tûzött fejekkel

szétszórt pelyva száll

együtt Somogy

együtt a haza

hazám


Emberi mértékem

apám arcai feljönnek a mélybôl

ráillesztem arcaimra

néha ilyen olyan

de soha színváltó

soha talpnyaló

soha sehonnai

soha labanc

ide odaálló

megnemalkuvók

sírból felrepült kerubok

virágba boruló

csupa ígéret

egyre csak föl föl!

csupa magasság

akár a táj akár hazám

egyre buzdít feljebb a lécet!

ha a szél ha a szél

ha kialusznak a máglyák

ha Dózsa tüzes trónja kihunyna

ha elállna a szél ha

akkor is jóval vállmagasság

tengerszínefölötti

emberi mérték

szemem metszett ferde résein

ô az irányzék

idôtlen ikon


Vigyázzatok rám

itt jön velem folyton

az a másik aki voltam

együtt megyünk át a világon

a gyerekkor rétjein át

virágkarókkal kijelölt úton

csilingelô patakok fahídjain

Kapos Rinya Sió

örvösgalamb brukkol elôttem

füvek térdepelnek

szavaim kócos vitorlásként

viszi a szél

anyámat látom

hajába ménta

engem dajkál

karjain kéve margaréta

apám engem emel vállain az ég

szívébe a Göncöl

hazámat látom

elszökött mellôle a tenger

fölötte táltos jegenyék

álmaim partján nagyapám vízamalma

jövendôm ôrli

valahol messze a város integet

vár a világ

szemmel ver vár rám az élet

ti vigyázzatok rám bazsalikomok

áldott kis harangok nádsípok ôzek

hogy hû maradjak

hír fény szerencse

meg ne babonázzon

el ne szeressen


GÁZLÓK

1961-1971


Ábrahám

I.

Ábrahám és az Angyalok

Rakta az asztalt, bort hozott

mikor elérték Mamré tölgyesét

traktálta a Három Jövevényt

egyik közülök maga Jahvé volt

tûnôdhetett, vajjon a Zöld-e, a másik csupa Kék

a harmadik meg csupa Sárga volt

emberformán -- angyalságuk nem rejtették mégse

kitöltve és sûrítve a tért

soká térdelt Az Egy elôtt az Agg

de titokban maradtak a szavak

   mirôl beszéltek, nem tudta az éj se

a sátoron túl mégis

mint egy kanca nyerítése

felcikázott a vén Sára leánynevetése

II.

Alku

Elhagyták rég Mamré tölgyesét

s volt az Úr haragja lezúdulóban

s mint vak gátat, magát elébe vetve,

ha ötven... ha harminc... ha tíz igaz... ha lenne

Kegyelmezek -- szólott az Úr

s nem találtatott egy se!

III.

Izsák feláldozása

Hátrakötötte a gyermek kezét

mintha magát kötözné

alig szorítva a gyenge csontokat

s újra eloldta

kutatva, hol hagyhatna rajt parányi rést

melyen át halálragyötörve

akár egy állat maga kitörne

babrálgatott, tett-vett egyre még

a Jahvénak szánt vermen

hogy idôt nyerjen

érezte, vén szíve megszakad belé

s özönbe

szakadt a könnye

,,Nem kell, Uram vedd vissza a kötést!''

   s rádörrent az Ég

már nem szabódott

vadúl felmagaslott

   s a mozdulatban bent volt

utána kibe vág majd kardot

de fia tágranyílt szemében látva a Bosszúlót

újra megbicsaklott

   s elejtve a kést

észrevett egy kost ott...


Józsue

A Nap még fönt volt

Népe még csatázott

Egy óriás sárga virág alatt

Mely másodszor virágzott

Az ég roppant boltjára tapasztva

S oly soká

Mint a Vén akarta

Ki látta Mohsét s most Ôt is

Ki tartotta a Napot

Látni akarta

De didergett fázott

A Jel még fönt volt

Egy trombita lángolt

S mire gyôztek árny volt. Vére

Lassan megtelt sötéttel

Benne

Kezdôdött el a naplemente...


Uriás

Megjött Hetteus. A király

úgy sürgött körötte, mint a szôlôsgazda

késôbb mint egy szolga

kinek legfôbb dolga

hogy a vendéget a legnehezebb borokkal

itassa

s ha vele szólt

a szemét lesütötte

arcán vôfény-pírral: ,,A hitveságyba

menj be!''

De ô

akár a kô

,,Embereim, és sátora az Úrnak

az ég alatt alusznak!''

szólt

s bár tudta a levélben halálát viszi

nem látta senki hátratekinteni


Absalon

Áll akár egy páva

Tárt tolla tavába

Haja sátorába

Villog a sugár

Ma harcba lép bátor

Hadnépével távol

Kürt zeng ezer sátor

Zeng ezer halál

S még nem tudja rá hol

Vadágú fa vár


Johanan

még táncolt a Lány

a nyurga csípô íve kígyóvonal

s kígyó a test, öle sarjadó delej

s összezárt akár a szája

s fogai vakító záporába

hajlongott egy hosszúszárú sikoly

s egy tábla

hozták már a fôt

szézámfüvek nehéz illatába keverten

ijjként hajolt s pattant a gyertyák fénye

s nemes arcának éle

árnyéka úgy hullt a porba

mint királyoké súlyos ércpénzen kiverten


Salome

Száll egy felhôn lengeteg

arca lepkelárva

kék szemének íriszén

tenger kék zománca

hej dalila dalila

hej dalila lárom

Ôt üldözi a király

púpos teve háton

mögöttük Heródiás

kék üveg batáron

hej dalila dalila

hej dalila lárom

három felhôn utánuk

egész udvarházuk

udvarmester fôszakács

fodrász komornájuk

hej dalila dalila

hej dalila lárom

ördögfejû fellegek

pörögnek ég-nyárson

bô szalonnák fecsegnek

szalmaszínû lángon

hej dalila dalila

hej dalila lárom

táncba kezd most a Leány

meggyúl a ruhája

ezer lángot vet öle

és a szíve ránca

hej dalila dalila

hej dalila lárom

meggyúl tôle a király

s egész palotája

két némber összekacsint

fej egy ezüst tálba

hej dalila dalila

hej dalila lárom...


Annunciáció

I.

Mikor az Angyal megjelent Nála

kétszer hajolt meg

elôször Elôtte, aztán mert

temérdek szárnya

nem fér a szobába

így is fele kint maradt a szélbe

mintha ott is állna

úgy kezdett üzenetébe

II.

s nem lehet tudni, honnan vette

e száj a szókat

mert rajta még sosem volt beszéd

a szél elállt, a mindenség alélt

a Kezdet szól így s benne a Vég

aztán csak mondta feledve

hogy otthona az Ég

s Akihez szólt

értette, bár angyalul beszélt...


József töprengése

Mt.1,19.

Az Angyal ki hozzá jött nem formázott

Idegent mert most nem viselte

Lényét mely testtelenség selyme

Nem angyalt látott csak egy másik ácsot

Bô redôs köpenyében és a vállán

Fûrész gyalu szögmérô s fejsze

Mely puhán leng mert égi s persze

Mind vadonatúj megdicsôült szerszám

Angyalul szólt de hogy ember is értse

És nagy dolgos kezét kezébe véve

Szíve dúlt lármájára ügyet sem vetve

A kétkedés vizén átvezette...


Szent éj

kel a csöndbôl csenevész

kicsit félszeg zúzmarás

fûszálvékony cérnavékony

szívalatti kondulás

félénk harangkondulás

Mária a fiát tartja

József szûrrel betakarja

semmi semmi sincsen rajta

angyal ôrzi glóriás

azon is szûr óriás

és e harangkondulás

csillagfényes Betlehembe

hogy az ajtón alig fér be

hódolni jön hósubás

három király s pár juhász

csordapásztor seregölve

letérdepelnek a földre

és úgy adják körbe körbe

csókra gyermek Égurát

maszületett Jézuskát

a bundájuk zúzmarás

de a szívük ujjongás

az ünnepük örömünnep

énekük meg ámulás

fûszálvékony cérnavékony

szívalatti kondulás

édes harangkondulás


Mágusok

A kánaáni kék holdnak támasztva homlokát

József az ács, aludt

mikor zörgettek az istálló ajtaját

sokáig rázva s a szélküllôs kaput

s hogy teregették a roppant kincseket

zsákjaikból ezer meg ezer ég

dôlt ki s tán fönt nem is maradt

csak valami halvány puha kék

késôbb az is leszállt

zsibongó égi karokkal teli

persze mind csillag s odatelepültek

a Gyermek szívére fényleni...


Színeváltozás

Csak álltak ott és állva is

Félholtan hevertek

S aranyló ködbe távol

Állt a három sátor

Egy Moséhnak egy Illésnek

Egy Neki

Kit keresztre vernek

Most ruhája izzón szertefénylett

Tündökletesen hónál hófehérebb

Arca sugárzó tiszta tiszta fény lett

S alakját égi tûz verte ki

Még álltak

De dörrent a Hang s arcra estek

Mint golyótól találtak

S a világot belôlük

E Hang söpörte ki

Aztán menni kellett. Vissza

Le a völgybe

Hol minden törpe, emberi...


Kéfás

Lényünk leglénye árulás

Tetôtôl talpig árulás vagyok

Elárulnak a szavaim

S elárullak ha hallgatok

Csak az a kardrántás volt az igazi

A könnyeim s a kereszt

Róla néztem fejjel lefele

Hogyan bíborlott Róma fölött az est

Csak a Genezár volt az igazi

S a vízen Te Csodás Halfogás

S Igéd hálójában vergôdô szívem

S a Caesareánál tett vallomás

Csak az a Kô volt igazi

A keresztúton a vér a por

Az a Kô a Kô én vagyok

Akkor

Kegyelmed tört rajtam most meg a pokol!


Példabeszéd

A Tékozló Fiú hazatért

az öccse

halálig unta már az egyhangú unalmat

és most e

világraszóló lakodalmat

tett-vett lefojtva viszketett a lelke

bár az ünnep láza ôt is belepte

ásítva nézte Apját és a tort

s lassan kisurrant a kertbe

az álmain túl csillogtak a hegyek

s szólt míg azok mohón itták a bort

,,Ez a kapu testvér amin bejöttél

s ez melyen át én most elmegyek...''


Triptichon

KERESZTREFESZÍTÉS

Most a kezébe verték a szeget

S a Vak, ki látott, csak állt ott

s remegett.

A vas roszogva verte át a csontot.

A Béna járt, s hogy elindult Feléje,

szívébe megbotlott.

A délutánban egy virág sikoltott.

S ki Néma volt, most szájaszélét

harapta

S habos nyálát készült a hóhér

arcába köpni.

Készült. -- De nem mozdult senki.

Hát lenyelte. S visszaállt helyére.

Mindenki ott állt a helyén.

Legyek dongtak arcán és szemén.

Már kezdôdött zsibbadt érzékei éje.

S hogy lábát is átszögezték,

Többé egy lépést sem tett senki

Feléje.

CONSUMMATUM EST

Eggyek már, a kereszt és a test.

Úgy fonódik rá a durva fára,

Mit vére lep s a pára,

Hogy eltorzul zsenge álla.

S válla

Lekornyul. Dúlt izma elernyed.

S két, kifacsart keze, úgy ugrik

hátra,

Mintha engedne az atyai szigor

S e percben nône ki a szárnya!

Azt hinnéd vége.

Pedig csak a kezdet.

LEVÉTEL

Meg se mosták. Gyors ruhába tették.

Bár ott állt száz font mirrha, aloé.

S ott állt József Arimáth.

Látták sírni Máriát, ki siratta Fiát.

Gyors gyolcsba göngyölték a testét.

Közben sírtak. Szótlan remegtek.

S fölváltva lestek a közelgô estre

S a véres keresztre...


Hora tertia

rátapadt valami tekintet

mint vizes ing a testre

valamiféle éj

nem olyan mint a többi

valamiféle zsibbadás

égé s csillagoké

egy kóbor eb belevedelt

az ecetes vederbe

s érezni kezdte

a vasszögek görcsét


Pilátus

ha te akkor úgy

ha te akkor másként

a többit úgyis tudod -- I. N. R. I.

nem fellebbeznek a holtak

megcsúfolták az Igazságot

te mostad a kezed

fuldoklott az Ártatlanság

nem nyújtottál egy szalmaszálat

elszabadult a Gyûlölet, az Alvilág gyehennája

RAPE FERRUM! -- pár centuriót küldtél

ittad tovább borodat s hevertél

egy lépést sem tettél

kérdeztelek -- mellébeszéltél

te Bátor -- féltél

QUID EST VERITAS? -- bohócként szavaltad

s a legemberibb emberességbôl

az Ecce Homo szobrát faragtad

vitted valamire

könyökkel tenyérrel zsebbel

több haszonnal s kevesebb erénnyel

aztán mohóbban

egyre több haszonnal s kevesebb erénnyel

na és a gôgöd

tudsz róla?

Cato is élt valaha barátom

ne rándíts vállat

nem tehettél mást

hogy nem tehettél jobban --

látlak kipislogni korodból

a LEX meg a CAESAR meg a PAX ROMANA

ismerem barbár fényûzô unalmad

gyûlölöm cinikus vállvonogatásod

(szögesdrót? kemence-lángok?)

kényes világfi

te felsôbbrendû CIVIS ROMANUS

tudom mit féltettél mire vágytál

te jobbrabalra sokfele-tekintgetô Janus

zsoldoskorod óta álmod

egy ici-pici triumphus

egy római villa a bíbor tóga

s a tábornoki nyugdíj

ítélet? megbocsájtás?

ne kerteljünk ne csûrjük-csavarjuk

fellebbeznek a holtak

felmentésed nincsen!


Secundum Mattheum

Pilátus felmosatta a praetoriumot

Jézus vérét felsikálták

a katona megtörölte egy bokor levelébe

a lándzsát

mellyel a Szívet átütötte

az ecettel kevert vizet

kiöntötték

mohón itta be a por

Júdás elszórta a harminc ezüstöt

az árulás díját visszaadta

a nagyobb árulóknak

a toronyokra visszatelepültek a felriasztott

galambok

a kereszt elôtt virágozni kezdett

egy encián

elmúlt egy nap

elmúlt kettô

s harmadnapra elmozdult a kô


I.N.R.I.

Ján. 19, 22

Elvesztettem. Megöltem. Lehet.

De csupán felfogás dolga ez.

Ti népe vagytok, közöttünk két világ,

Én csak kérdtem, ti hittétek Isten Fiát!

Ti élve árultátok el Ôt!

Én a holtában védtem e fôt!

Négy betût írtam, ez a fegyverem.

Megváltoztatni, nem engedem!

Míg élt, túlgyenge voltam. Lehet.

De csupán felfogás dolga ez.

Ha világ dôl, poklok, ôrület, viszály --

Így írtam. Így marad. Örökre Király!


Tudósítás

az ecetet izsóppal együtt kidöntötték

eltemették gyorsan

hogy a bûntettnek nyoma se maradjon

köntösére sorsot vetettek

ruháit elosztották maguk között

de a kereszt ottmaradt

tövébôl idáig vezetnek

a véres lábnyomak


Hal

hajnalodván a töltések alatt

három halász fogott egy halat

három halásznak hálója szakadt

oda hívták hát a társakat

hogy partra vonnták bordái alatt

halszívére félelem szaladt

a hajnalló fény szakálla remeg

s remegnek a fénylô pikkelyek

aranyszemében úszik a világ

csizmák botok evezôlapát

szitok sóhaj sok rámért ütés

távol a víz -- s mint megdicsôülés

ragyogni kezd a fény akár a por

furcsa hangot hall bár haldokol

hívja ôt egy fenséges szép Alak

körülzsongják véres sugarak

ráismer Ô az az örök Halász

vállán tarisznya egek glóriák

s hogy ne fájjon oly nagyon az ütés

odatartja átvert tenyerét

és int neki hogy jöjjön odafenn

rá is vár a megdicsôült menny

amely töltésen vízen túl ragyog

hol a megölt halak is boldogok...


Ante portas

Háremében mindennap virult új rózsa

mindennap hozták az adót

rettegtek tôle púnjai

földbe ásatott minden lázadót

a Pó gôzölve habzsolta a vért

a Quirinusok kertje mind övé

kezébe hull e vén gyümölcs az Urbs is

-- de nem mozdult azért

félszemével hazáját figyelte

s mikor már Róma nem remélt

váratlan útrakelt

suttogták a Consul lánya ,,fûzi'' a vezért

-- s még el sem érte Africa határát

felbôszítve kedvenc elefántját

széttapostatta Cotta lányát --

egy életre bánva hogy lépre s visszament


Szent Sebestyén II.

Áll a fánál mintha szállna

Rád hagyva magát Akarat

Ha keresne sem találna

Sebénél nyílóbb szavakat

Nyíl vág vagy száz szûz húsába

Vére vérzôn hull a kôre

Virágillat száll a nyárba

Száz rózsát nyit pôre bôre

Másvilág kék partjairól

Még visszanéz eltünôdve

Rabod már rég szent Igézet

Halált se fél! himnuszt dalol

Boldog s egyre egyre nôve

Fogadja mint semmiséget...


Öntôformád

Öntôformádat ismerem

Kemény az Uramistenem

Kemény az Uramistenem

Így formálgatsz az emberen

Így formálgatsz a lelkemen

Hogy csavarsz egyet testemen

De ha kell csavarsz kétszer is

Öntôformádba kényszerítsz

S mire kész leszek mi marad

Mi voltam hülô nyersanyag

És soha másképp nem leszen

Így megy egy egész életen...


Reggel megnézem fésûmet

Reggel megnézem fésûmet

Atyám s Rád gondolok

Aki lebegsz az ûr fölött

S oly egyszerû dolog

Hogy lábod zsámolya a Föld

S a csillagrendszerek

Elérhetetlen s oly közel

Hogy fájok teneked

És néha arra hogy zsúfolt

Tág egeidbe ó

Míg kerub s szeráfsereg áld

Hogy el sem mondható

Minket sodor a szédület

A Föld forog mint vén süket

Vak gép -- letörlöm fésûmet

És titkon csókolom kezed

Mely arcomon újabb rovátkát ró

Reggel megnézem fésûmet

Uram és rádgondolok

Ki véghetetlen messze vagy

Akár a csillagok

Gondod régóta megható

Az Andromédán túl

Törôdsz velünk s tudtod nélkül

Egy hajszálunk se hull

Naponta szokom ráncaim

Biz egy cseppet sem égiek

Új mellé újabb települ

S megszokják a régiek

Kívülrôl tudom arcomat

Mint memoritert a szám

Ha az Úr rámkiáltana

Könyv nélkül felmondanám...


A tékozló fiú atyjához tér

ibo ad patrem

1.

Az Élet megcsalt

Bárcsak hallgattam volna szavadra

Lovam gyûrûm oda

Mivé züllöttem

Már csak

Benned hasonlítok magamra

2.

a mindenségben kell lenni egy helynek

ahol még emlékeznek rám

apám szíve az

mire várok még

haza megyek


Szedjétek fel

Bizonyára szívekre mutattál

Mikor szóltál:

,,Szedjétek fel a morzsákat is...''

A világ éhét nem enyhíti semmi

De elég egyetlen morzsányi szív!


Feloldozhatatlan

egyetlen

feloldozhatatlan

egy kéz feléd nyúlt

s te visszahúztad a kezed


Emberfia I.

szállj le ha tudsz

naponta hányszor hallom ezt

nem szállok le

(a kereszt sem ereszt)

vállalom

amit a világból

nekem kell megváltanom

* * *

stigmák égnek kezemen szívemen

ugyanaz a két seb

egyik feltûnôbb bíborlóbb

másik fakóbb de mélyebb

a midennap megszokást szül

színeik kopnak mállnak

csak emlékük lesz egyre lángolóbb

mint vesztett csatáké

ha gyôzelemmé váltak

* * *

már bodroz az est

hagyd a hálót tollad

szerszámaid a fát

nem hagyom még

várom hogy a tékozló fiú visszatér

Júdás elszórja pénzeit

Péter letörli könnyeit

Magdolna megszárítja haját

* * *

nyugodj bele most már így maradsz

nem tudod átlépni árnyékodat

egyhelyben topogsz

az idô foglya vagy

lefelé építsd rakd a tornyodat

* * *

most már tudod

keresztedet

most már tudod

le nem teszed

most már tudod

a sebhelyet

egy életen

át viseled

* * *

beszakadtam

forgat az ár

jég vág a kín

nem látszom ki

csak szárnyaim

* * *

a formák elkopnak s az elrendelések

csak a lényeg marad meg

a szeretet

nagy virágfejek bólognak az estbe

a dolgok kezdenek hozzád már anyanyelvükön beszélni

* * *

lebukni még csak csak

de feljönni ismét

napok fenekérôl

nehéz

el se hinnéd

van oly ámok mint ki

lángok közt nem gyáva

s egy játékbábuért

visszafut a házba

* * *

ibolyacsönd, falakon

kristályfény oson

érezni neszét

tapogatom félvakon

szárnyaim helyét

golyóálló üvegen át

vizsgálják szívem

nem tudják megölni ôk

nem tudjátok megmenteni

ti sem

* * *

ülni csak ülni

körben a fûben

élni örökkön

a szívetekben

* * *

nem lettem se nap se hold

se csillag

csak a bennem való icipici jóság

világít

engedd fényénél

magamhoz találjak

* * *

örökké egymással

örökké egymás ellen

harcol a lélek a testtel

ösztön az értelemmel

fegyvernyugvás nincs

nincs fegyverletétel

bevégeztetett sorsod

mégsincs készen

* * *

így sincs tovább

úgy sincs tovább

se jobbra

se balra

egy út visz csak a jövôbe

fölfelé

* * *

szélcsend

megy le a nap

közönyös

terepszínû

véraláfutás

megállt a csillém

üres

döglött drót

nincs semmi aranyom

* * *

fölfele

lelkesedés vitt

lefele

téboly

már csak a

közöny

* * *

észrevétlen rakodtál le bennem

iszonyú konoksággal

következetesen

mint csigolyára a mész

* * *

két mondat törte össze a világot

KAIN HOL VAN A TESTVÉRED

és

NEM ISMEREM AZT AZ EMBERT

kis hazugságait mindenki kihordja

aztán megszüli

s végül az falja föl

* * *

hazugságok alkatrészeibôl

rakjuk össze igazságainkat

Vigyázz! légy éber! mindent az

utolsóelôtti percben csinálunk


Csupa hajnal

csupa reggele van e kéznek

csupa hajnal e kéz

csak reggele van e lábnak

csupa hajnal e láb

e homloknak csak reggele

csupa hajnal e homlok

mégis

átjárják a szegek

mégis

ráfonják a töviskoronát


In diebus illis

s akkor lelépsz az ikonról

a rezek ezüstök pora füstöl

érzem a rettenetes szegeket

látni nem lehet a füsttôl

elmész házaink kertjeink mellett

véres nyomok maradnak a hóban

megmosolygod emberszabású keresztjeinket

a tied egekig ér fel valóban

így szenvedsz helyettünk s így

váltasz meg bennünket naponta

érzem a rettenetes szegeket

rezek ezüstök pora füstöl

látni nem lehet a füsttôl

s újra visszalépsz az ikonra


Bújnék beléd

bújnék beléd

búj az árva

ahogy bogár

a faháncsba

rejtôznék szép

szíved körül

magad elül

magam elül

vakít lelkem

pôresége

semmi sincsen

ami védje

csak irgalmad

borul rája

ahogy faháncs

a bogárra


Áldozat

az eget elfújta a szél

minden kész az áldozatra

fû fa virág gerle

az áldozathoz kell egy gyermek

Kristóf feltûri nadrágját

belép a vízbe s áthozza vállain


Két irányból

minden csendbôl kettô

van egy itteni

s egy odaáti

minden fényességbôl kettô

egy kívül

s egy belül

minden csodából kettô van

egy bennem

s egy benned

minden találkozás búcsúzás is

a kereszt két irányból veri át szívünk

kivédhetetlen

mindörökké


Közelebb

mindennap görbülsz pár fokot

közelebb fejed a földhöz

közelebb szívedhez

mégis fölfelé néz

ki szívébe tekint

mindennap görbülsz pár fokot

közelebb vagy az éghez


Ha csak nem lesztek

aj tód elôtt

virágok

s ôk játszanak

nézem nézem

ôket

s szorongva

elôveszem tükrömet


Egyszer

egyszer elérünk idáig

feltûnnek a legvégsô háztetôk

végsô csönd a legvégsô fahíd

ez már a te országod Uram

ezek a házak a te házaid

a sarkon túl az ódon piac áll

csordogálnak a legvégsô kutak

van ki ép merít és van akit

mert nem hívtál csak vár csak áll

s Téged gondol téged szomjazik


Végül I.

Mt.25,32.

végül minden szétválasztatik

elkülöníttetnek bolygók és egek

kés villa kanál

tanyák falvak metropoliszok

fû bokor bogáncs falomb gyökerek

barik a kosoktól

megérkezik a Tékozló Fiú

s vele

a sehova nem vezetô dûlôutak

az anyátlan árvult végsô házsorok

a kicsorbult szélû kútvödör

s végül mert nem közösködött semmivel

a tiszta csend a nem prostituált

s letelepszenek az Atya asztalához


Homokóra

egy lépéssel távolabb a

bölcsôtôl

egy lépéssel távolabb

ahol

elestünk

egy lépéssel közelebb

ahol

föl fogunk

állni

egy lépéssel távolabb

ahol

fölálltunk

egy lépéssel közelebb

ahol

újra

el fogunk

esni

egy lépéssel közelebb a

   sírhoz


Bizony mondom

mióta játszunk a téglákkal már

az ember égig ér mondogatjuk

s lefekszünk a sárba

meghódítjuk a naprendszereket

s belehalunk a rákba

magunktól egy egyszikû növényt

nem tudunk alkotni

de gôgünk álmunk

ravatalnyi

bizony mondom

próbáljátok emberek

Bábelt lefelé megépíteni

s megláthatnánk talán

akik lehettünk volna...

* * *

visszatettük a kiesett madárfiót

megöntöztük a szomjas virágot

kihúztuk a tövist a farkas lábából

kimentettük a vízbe hullt méhikét

télen magot szórunk az éhezô rigóknak

felezzük kenyerünk a girhes ebbel

virágokat rakunk a sírokra

de a drótsövényt is mi találtuk ki

* * *

remegve nézem

oda se nézek

jobb ha nem nézem

érzem

tornyaitok összeomlanak

borzadva szólnék

jobb ha nem szólok

nem szabad szólnom

ránk szakad a Nap

mégis megkérdem

,,Hová lett Ábel,

mit tettetek vele?''

ahogy ûrhajónk

emelkedik egyre

úgy kezd emberségünk

pokolra szállni

melyik csillag fog mégegyszer

Betlehem fölött megállni?


Pantheon

egy nap meg kéne építeni

álmaink fölé a Pantheont

az újat

más nem kerülne belé

csak két könnycsepp

az elsô s utolsó

egy aggódó hajszál

édesanyánké

egy szív rávésve

béke

s egy ôszí gally s ráírni

feltámadunk

aztán alázatosan kisurranni

az ajtón a rétre

lábujjhegyre állni

s letörölni a deret a füvekrôl


Zsoltár rendkívüli

küldj ciklont rettenetet

szelet kavarj jégvihart

míg mondogatom keserû szájjal

-- nem így kellett volna --

míg zaklat s gyötör hogy hibáztam

hogy híjjával volt bennem a szeretet

míg mellém sompolyog bokámba mar a vád

rámugat a bûntudat s torkon kap

a lelkiismeret

csak békét ne enyhet ne fútass parázson

törj kerékbe karóba húzz

négyelj! hóhérom légy zsarnokom

törj rám ûzzél kényszeríts cibálj

mielôtt még elkényelmesedem

mielôtt meghal a jóság zsigeremben

mielôtt két kisfröccsért eladnálak

Júdásod leszek

mielôtt legyintenék

mielôtt belenyugszom

mielôtt megkeserül számban a neved

mielôtt megfeketedik a fény a szívemben


Fölajánlás

tieid

az el nem mondott imák

becsukott szemû sóhajaim

gyermekkorom hitébe halt Tamás

alázatom tipegése

a bennem tárult kamasz csodálkozás

tied legbelsô jobbik énem

énekem és rettegésem

szégyenem e rubint ékem

virágaim madaraim tied az elsô karikám

a nyáresti boldog fogócska

az is aki vagyok

s aki még nem vagyok

s aki lehettem volna


Ötven

Fönt az égbolt most se más

tán több az aláhúzás

mint irkában a tinta

vörössel átitatva

de még keverszik kékkel

a szívembeli éggel

de nem babérral gonddal

babrálgat homlokommal

a drótok rajt ezüstek

amin derek üzennek

bár arcom mosolyában

még a tünt ifjúság van

hit bizalom és régi

harcok mély árkát vési

ibolyántúlin fénylô

láthatatlan vésô

az dolgozik hogy lelkem

se maradjon oly nyersen

gyökérig fúr le mélyen

hogy beleszisszen énem

ím Isten így akarja

rajt tükrözôdjön arca

és nem sújt rá csak párszor

újra kezdi százszor

hogy remekmû és egyben

legyek egészen ember

címere és hû márvány

fénythordozó szivárvány

kiben honhoz tapadva

feltündököl a fajta

ha veszejtik is tôrök

kivezetik az ôsök

kik bent élnek szívemben

ím így lettem ötven

ki nagy ügy vállalásra

születtem s halálra

ôt sose kerülgettem

nem féltem s lettem ötven

a szenvedések bronza

vert kemény konokra

így állok itt e dalban

magamnál magasabban

s mélyebben magamnál

mikor leszek szabad már

így állok itt e fényben

népemmel szívemben

egy világ csapdos bennem

mit mertem értük mertem

így szállok itt e szélben

mint zászló a fényben

Jozsue trombitája

egy nagy Jelre várva

egy nagy nagy bíztatásra

melytôl talpraállna

hazám és e nemzet

mely hordoz most hogy nemzett

sok nyár után most ôsz van

a Nap már lehajlóban

az ég nem más felettem

de meghajlok bölcsen

örömeim kis fecskék

hogy magukat mentsék

elszálltak a nyárral

vadlúdgágogással

eloldott esô szálldos

fától fáig s ághoz

verôdnek mint kis öklök

a bús esôcsöppök

nekivágok a hegynek

ím az ötvenegynek

vagy a végtelennek

s álmaim követnek...


Hála

Itt vagyok Uram leteszem eléd

ezt a félszázat hûséges cseléd

Ispánok Ispánja fogadd kegyesen

még amim nincs azt is elibéd teszem

köszönöm e rámszabott éveket

melyek páncélja védte testemet

védte ölelte de falta ette is

csoda hogy havas lett a teteje is?

havas havas havas az lett bizony

a halántékom mindkét oldalon

bár ezüstje porhó röpke löbbenô

de többé soha le nem törölhetô

férfi köszön hát illik férfias

szemérem s pír lengjen e pár szavas

háláján szívén mely feltör megreked

s míg eldadogja az ötven ötvenegy...


Immár ezüsten

Élô csillag fénylik bennem

Itt tüzesül a szívemben

A szívembôl süt a csillag

Legendásan dúsan csillog

A szívem süt a szívemben

Csillagoknál fényesebben

Csillagos szép csillogásban

Mint a virág a virágban

Mint a remény a reményben

Mint a sugár a holdfényben

Aranyalma olyan éppen

Csüng a szívem közepében

Aranyalma ezüst ôszben

Aranynál is tündöklôbben

Ha az élet virággal ver

Tele lesz sok fénylô verssel

Kivirágzik szívem ága

Aranyalma hull alája

Arany ezüst vers hull csöngve

Aki tudja szedje össze...


Visszapillantó tükörben

csak életem rohan

nélkülem

szûkölô körben

visszapillantó tükörben

látom mit elhagyok

nézem magam

messze messze az angyali gyerekkor

topogok angyaltalan

ez már a senkiföldje lásd

ötvenedik év

ahova értél

idegen égöv idegen táj

idegen folyam az Idô vad rohanatban

idegen a szél a föld

s arcod lent a habban

idegennyelvû fölötted az ég

lefordíthatatlan


Pásztor

pásztor vagyok

századom nyájait terelem

kunyhókat felhôkarcolókat

áramszedôket antennákat

szuperszonikus csodákat mik az eget szelik

rakétákat mik átívelik

a távolságokat

hidakat komputereket

ûrhajókat

elôveszem furulyám

botomra harangszó tekerôdik

kozmikus világfa alatt delelünk

mágnesbelû füvek közt

nyomtatott áramkörök erdejében

újonnan kihantolt szó-gyökök szó-spirálok

rezervátumába

Tejúton porzunk végig

kondenzcsík jelzi utunkat

füttyentésemre pulim

összetereli a csillagokat

a Fiastyúk üveghangú csirkéit riogatja


Visszatalálok?

jöttem a mesékbôl

a mérhetetlen ég alatt

jeleket róttam a földre

befútta a homok

könnyeim gyöngyszemeivel jelöltem utat

fölszárította a szél

morzsákat szórtám az ösvények szélein

felették a madarak

szavakat ültettem gonddal

elégtek csipkebokraikon

visszatalálok-e?


Hát dolgozz rajtam

modell vagyok

hát dolgozz rajtam

idô

szorgalmas ne piszkos ujjal

vár a történelmi tárlat

el ne vétsd

üss üss bátran

de vigyázz ne csorbuljon

belülhordott arcom fénye

míg a külsôn egyre

több ránc marad

mellettük mit találsz?

itt ott hetyke lázat

de amott

danaida-alázat mellett

tündököl az ámulás is

ezer parányi s vaskos

vésôd vésse

remekelj

legyek mûremek

kezedbe adattam

sújts hát faragd

ne érjen szégyen

ki engem s ôt látja

téged is dicsérjén


Színváltás

itt még barna

ott fehér

vág szemembe

hajam színt vált

csak magam

csak jellemem ne


Számvetés

korosodam

nyom a valóság

életembôl annyi csak érték

mennyi tett

megtétetett

véghezvitetett

a többi adósság


Egy villámgyújtotta fához

Áll tépett töretlen egymaga

Hazám e villámgyújtotta fa

1

Félúton túl... vagy épp delelô

Ötven évem mivel jössz elô

És te hazám szép somogyi táj

Benned minden minden ami fáj

S benned minden kiböjtölt öröm

Emberségem s anyám köszönöm

Rád hasonlítok ûzött verten

Arcélem földedbôl kiverten

És rád hullok megtérve sírva

Ahogy hullt levél a sírra

2

Nézem a villámgyújtotta fát

Viszi a szél hazám sóhaját

Magyarságom bús halotti ing

Halálfehéren vállaimon ring

Szívemen az élet sebhelye

Ki gyógyít meg, ki pólyálja be

Mint kígyó kúszik az alkonyat

Álmokat fojt dalt és lombokat

S engem is ki áll mint Laokoon

Égbe kiált Ábel-homlokom

3

Priznicbe téve úgy áll a táj

Mint aki tán altatásra vár

Az ég míg rovom e hegytetôt

Löttyenti mint vizet az idôt

És szalad mint rajtkapott zsivány

A hold a futó idô után...


Villanó körmû

Villanó körmû

virágok kelyhe

sebemre mintha

sebbel felelne

piros és rézsû

vak sugarakban

kerengek egyre

fönnebb magasban

cinóber fölhô

lépdel a tájon

vasfejû kanca

jár a világon

vasszügyû kanca

vad patacsülke

vasszínû fölleg

lép a szívünkre

híg ôszi szélbe

szólok a holdhoz

csillagot olvaszt

a magányomhoz...


A szántódi révben

Micsoda kép

kék

üveglô menny

öröklét vagy csaknem az

micsoda fény

most idôtlen

önmagánál magasabb

ahogy vászna

fölmerül és

ahogy rajta megtapad

az örökkévalóságból

s a tájból s csendbôl egy darab!

Száll a fény a

délután a

tér és száll a pillanat

az Élet mely

   kivont, szorzott

most kegyesen összead

Ötven évvel

a szememben

mily kigyúltan lobogok

köszönöm, hogy

ily királyin

mutatott meg

szülôföldem, szép Somogy!

Vihar tépett

Idô szántott

vitték, hordtak vad szelek

köszönöm, hogy

minden szélben

maradtam szálegyenes

Berzsenyi áll

itt mögöttem

Batsányi és jó Vitéz

tekintetük

férfi-mérleg

biztatás s hû baráti kéz

Tihany fölött

a túlparton

éppen most megy le a Nap

s tovább rajzolja a tûnô

Idô árnyam

s sorsomat...


Óda egy szôlôszemhez

1

Gyors ôszi alkony egy percre megállj

Egy szôlôszembe bent ragyog a táj

Mint egy müezzin halkan dalolok

A dombok körül aranyló kasok

A rét villogó színarany csokor

Száll száll tán el is szállt a nyárfasor

S bomló tollakkal mint arany madár

Repülni kész az egész határ

Úgy fogta meg mint könnyû szédülés

S borzongatja e megdicsôülés

Lenn a nagy kék víz s kéken fenn az ég

Egy templomtorony fahíd faluvég

Mind egy-ütemben el kezd zengeni

Szántód felel rá s Niklán Berzsenyi

Egy szôlôszembe benn ragyog a táj

Most nem fáj semmi az sem ami fáj

Mit mondtok nekem halhatatlanok

Aki e tájjal olyan-egy vagyok

Olyanegy mint a szél a víz a hegy

S mint villanó fecske a víz felett

Mint a kör mit kék szárnnyal vízre vet

Innen kitörnöm soha nem lehet

Mint a kútágasnál a jegenye

Hazámra üt lelkem mindkét fele

Itt élned-halnod! -- zúgják ôseim

Vérük piroslik e táj rögein

Az ô hitüktôl tüzes itt a bor

S minden ami e szôlôszembe forr

Ôk biztatnak bátor bajvívásra

Kik itt borultak végáldomásra

S konok vas-csendbe némán alszanak

Álmuk arannyal vonja be a nap...

2

Nézem a tájat mint nagy sírkövet

Kék írásjel a hold a hegy felett

Mely most jön föl vagy ép talán lemegy

Az égi i-n mily furcsa ékezet

S a tájra dûl mint jéghideg üveg

Ez a szôlöszem most bennem ragyog

Szótlanok lenn a halhatatlanok...


Láttál már ezüstlô estéli mezôt

Édesanyámnak, ötvenedik születésnapomon

Redôk, redôk, drága szent redôk

Értem és miattam

Óh én láttam még lányos-szépnek is

S értük cserébe mit adtam

Láttál már fényes halk déli verôt

Azok is ôk

Redôk, redôk, drága szent redôk

Mind mind mind értem

Mily észrevételen égtek e drága arcba

S mily rettentô mélyen

Láttál már ezüstlô estéli mezôt

Azok is ôk

Redôk, redôk, drága szent redôk

Micsoda árkok s mind mind sós meder

A könnyek vájták s ívelt partjukon

Ifjúságom s a férfikor delel

Láttál már zúztól csillogó erdôt

Azok is ôk

Redôk, redôk, drága szent redôk

Miket temettél Anyám bennük el

Kövült nyomok az idô lávagödrén

Szívemben rájuk mély echo felel

Láttál már hó alatt temetôt

Azok is ôk

Redôk, redôk, drága szent redôk

Miket egy Kéz újra újra von

Ötven lettem... -- a legkisebb is, lásd

S lecsókolni, jaj, mégsem tudom

Láttál már messzi havas hegytetôt

Azok is ôk

Redôk, redôk, drága szent redôk

Értem és miattam

Istenem egy percre add kezed

Hogy örökre mindet lesimítsam

Láttál már hitet kék egekbeveszôt

Azok is ôk, azok is ôk...


Hephaistos

kezdi kiverni zordabbik

felem

kalapács-üllôd félelem

ahogy testi arcélem

verik

szenvedés vad

pörölyütéseid


Mérleg

(1911--1961)

Ha szóltál inkább konok volt szavad

s konok voltál a hallgatásba

micsoda múlton s mélyeken

mentetted át a mádba

tisztelted ôket

mint aranymosó a talált kincsrögöt

szíved úgy óvta, pátyilálta

a sok baj, gond s bô

ádáz harcaid között

mint egy rostély mögül

bátran kiállhattál a sáncra

fegyvertelen is hû fegyvereid

néztél mögülük a világra

mert nemcsak födtek, eltakartak

de védtek is

ne add ki magad, zablát a szájra

így tettek akár kínvallatásra

ôk is, az ôseid

és még se csak ôk egymagukban

a szó hallgatásoddal hiteles

s ha méred magad a mérôónt

együtt mindkettô mélyeibe vesd

úgy mérd magad, hogy már ôket méred

ki úgy magasabb hogy egyre mélyebb!


Egy magam ültette barackfa halálára

Élt: 12 évet s hat hónapot

Ültettelek barackfa

Örömre és vigaszra

Fénybe, dicsbe láttalak,

Véged lett pár hét alatt

Irigyelt a nap, a hold,

Micsoda gyümölcsöd volt!

Számban hordom ízüket

S ôrzi tizenkét üveg.

Álltál, mint egy gyertyaszál,

Belülrôl ért a halál...

Ültettelek... én áslak,

Nem engedlek át másnak.

Ismered a kezemet,

Óvtalak, becéztelek

A véged se legyen más

Szép emberi szertartás!

Nyugodj. Emléked viszem,

Ím túl már az ötvenen

S ha van barack-mennyország,

Az ölelje lelked át...


Canticum

felfedezlek mint egy tájat

barangoló a hazámat

rámboruló kerubszárnyad

vízalatti fényes árnyad

vízfeletti messzeséged

habjaidba remegésed

ölelésed merészséged

eget ragyogtató kéked

ki e kékkel szültél másnak

ha elmegyek is így látlak

kicsit talán Giocondának

Botticelli Vénusának

mintha egy kagylóban állnál

kékebben egy ibolyánál...


Split

oh éjszaka

vad rumod itatják

leánderek és távoli szent fák

illatod mint óbor

s részegülten ezer tücsök rákezd

részegen a buja alkoholtól

a mindenség hûvösen telik

s megborzongva lázban Mestrovitstól

egy szobor lelép a vaskos kôalapról

s elsétál a hûvös tengerig...


Dalmácia, Dalmácia

aranycsengôk a szamarakon

Dalmácia

tücskeid dala

aranyalma

Dalmácia

tamburák lágy zenéje

Dalmácia

tengered kékje

hegyeid feketéje

Dalmácia

leánderbokraid közé esett a hold

tört uszonyokkal

titokzatos bálna

agavékaktuszok tüskéitôl

vérzik hull a vére

az ösvényen föl föl fölfelé

kis csacsi kocog

s eltûnik a kékbe

Dalmácia, Dalmácia


Tücskök

bohócok költôk szentek

faunok dédunokái

csupa száj csupa báj

csupa lány

csupa csitri


Éji hajóút

enciánból van az ég

enciánból van a hold

koráll-kábele a csillagoknak

érzed-e a Campari ízét

vadzsálya ménta vadkapor

ízét az éjnek s a fügebornak

a parton Zára tündökölt

sorsos feketébe

s egy sirály fehéren hasított

a parttalan

éjbe


Kastély

a kerti rácson vérzenek

az orronütött rózsák

a tûzfal liheg sárga

a feljárónál ôrült dáliák

émelygô lángolása

esztelen

s szakadatlan sortûz

a délutánba

a SZOMJAS ájult ajkain

kôbôl csordul nyál

szökókútba cseppen

s felrobban a nyár

Split, 1967


Ijedtség

dühös ebek

piros csaholással

az aszfalton szomjas tócsák

rámrontanak csattogó fogakkal

kertrács mögül

a rózsák

oly hirtelen, hogy ugrom hátra

bár félszét röstelli

s nyugtatgat az agy

hiába

én most már szinte várom

szelíd

farkcsóválásukat


Menü

    chagall

tányérom kék

vacsorázom

tengerparton

holdvilágon

a saláta

mellé szelet

nikkel holdvi-

lágot szelek

három hering

a hold s a bor

fénylenek mint

a staniol

kiürült tál

rajta kék nyers

felszelt holdfény

pár szálka vers


Tücskös éj

ültem a parton

száz tücsök részeg

eltikkadt félszeg

boldog fejhangon

riszált az égnek

a vízre léptek

égre vonultak

csöpp kis edények

ezüsttôl rogytak

csillagok égtek

szállt szállt a dallam

fent s lent a habban

fellelkesülten

beteljesülten

megittasodtan

mind boldogabban

be sem fejezték

elôrôl kezdték

mohón kergették

körülrepdesték

egymást szerették

fényes nagy lepkék

fûszerbôl csendbôl

ezer kis cseppbôl

egy darab mennybôl

mint tinta-oldat

hô éj meredt föl

s a tenger nagy kék

cuclis-üvegbôl

itta a holdat...


Ôszi graduale

szép

szeptemberi kék

az ég tündöklôn ragyog

egy jegenye pillekönnyedén

tartja még a Napot

valahol elvesztettem szívem

vagy nem is vesztettem el

a világ minden könnyével faggatom

remeg de nem felel

a dolgok nem sejtik mily nagyok

csak éppen vannak lengenek

mikor tudunk hozzájuk felnôni

értelmes nagykorú emberek

s mikor tudunk önmagunkon is túl

minden kor s tett megszüli hôsét

az Ôsz úgy tartja a tájat valószínûtlen

szájában mint kuvasz mostfialt kölykét


Egyidôsen

Apám

fényekkel találkoztam

folyókkal találkoztam

egy egy lombbal

-- véled

a világ már égett

ki tett tartóra téged

hogy bennem tovább világíts

Ozora Ozora

esôvel birkóznak a lombok

a szélbe hajolnak a fák

a táj egyidôs e mozdulattal

napjaink

az idô urnájába hullnak

eddig földközelbôl

most hogy elértelek

éveink metszôpontján

már csak csillagközelbôl hallak

a szív megtart örökre

mégis lassan valamit

átad belôle az

emlékezésnek


Szép szeptemberi kék

Kisasszony-nap fent a fecskék

írják ôszi titkukat

be kék a kék de még kékebb

hegy s az ég a víz alatt

a harangszó kéken gurul

habjain tenger fele

a nyárvége mennyi kékkel

s szemed katánggal tele

kilobbanó ôszi máglyák

erdôn a fák tétova

sugár reszket a Vöröskôn

virít már a borbolya

mi lenne ha lekottáznád

mit sóhajt a kikerics

tûnô, dallam tûnôdô táj

tûnô dal vagy magad is...


Mint a villám

Mint a villám vág a fába

az ôszi ég sárga lángja

pirosba gyúl sárgába gyúl

lángol fölül lángol alul

nem is e vad sárga lángtól

meggyúl az ég önmagától

folyik a kék ôszi festék

el is oltja mire leég

mint vad gulya kolompostól

olyan a táj égô dombsor

szarván rázza a vad lángot

lángra gyújtja a világot


Lassan legenda lesz

elszállnak a levelek

mint tegnap a fecskék

de a sárga fák fölött

egy cseppnyi kék leng még

fakó sárga réz a hold

fagy dér csíp éjente

fa dajkálja levelét

tente kincsem tente

mondd erre hogy látomás

hogy mindez csak felszín

az égrôl a vakolat

máll mint a híg tejszín

csillag-szögek feje hull

mivel felszögezték

nem tartja semmi az ûrt

szívünkre ne essék

álmaiban idôz így

az ember vélt tájon

két angyal ül tétován

piros ôszi ágon

lassan legenda a szó

az ember és álma

s legenda lesz a világ

színaranyba mártva...


Riasztás

Halló halló MENTÔK

Nullanégynullanégynullanégy

csupa vér az erdô

felvágta ereit az ôsz


Ôszi evangélium

Lk. 12,6

tudtod nélkül

egy levél sem hull


Hamarkodón az est

Hamarkodón az est lekaszálja

a világosság füveit

csak bennem világít még

szemetek elhozott kékje

akár holdfénybe a katángok

zajt csapnak a levelek

mint avítt pénzek ha esnek

csodálkozom hogy nem húznak

a levegôben nyomjelzô csíkot

s nem lesz véres pocsolya

az éj tenyerén hol összegyûlnek

tócsába állnak

mindenki tudja

halálba hullnak

nem mond senki értük

egyetlen Miatyánkot...


Levelek

jön jön az ôsz lásdd csak

megszállja a fákat

mint a köd s akárcsak

egy rozsdás madárhad

áznak tejfehérben

csillognak a fényben

még pár szót a kékkel

váltanak s az éggel

lázban égô szájjal

váltanak a fákkal

maguk átkarolva

néznek a távolba

az ájulást mérik

az ágtól az égig

s ahol sorsuk ködlik

az ágtól a földig

a végsô állomásig

ôszi földi sárig

nem álmodnak többet

ha mégis csak  z ö l d e t

vágyuk elôbb meghalt

ha mégis madárdalt

s mi fölöttük szárnyalt

rigófüttyöt nászdalt

lengnek még sokáig

a közelgô árnyig

álarcot nem húznak

szótlan elbúcsúznak

telve halk zenével

üvegzümmögéssel

vállain az estnek

kicsit még pihennek

az utolsó éjjel

szerelmükben ég el

aztán szemlesütve

végsôt lelkesülve

szinte már repülve

az ágakra ontják

szívük búcsúcsókját

lázban útra kelnek

akár csak a könnyek

bársonyosan esnek

s halkan leperegnek


Carmen autumnale

Eszelôsen szinte önkívületben

lebeg a fán az utolsó levél

rajta túl az örökkévalóság van

rajta innen a földi szenvedély

az elmúlt fénybôl csupán dadogás csak

a nyár utolsó megsárgult szava

tizenkét piros angyal állja körül

szájukon már a néma harsona

vad kürtszavukra zuhanni kezd ô is

és zuhannak az ôszi csillagok

egy pillanat és megdicsôül mégis

önkívületben izzik és ragyog

titkos gloriola öleli körül

ég-föld-közötti néma rejtelem

ragyog gôggel mint a végdicsôség

és zordan mint a végsô kegyelem!


Egy ôszi fûszálra

Ötvenedszer látlak

ez évben is példát adtál

nagyot és hôsit

mutattad hogy kell lobogni

fényleni és elesni

óriás vagy!

nem hivatkozol senkire

hallgatsz

mi mindig valakire hivatkozunk

s igazolni akarjuk hogy látszunk

valaminek

fenséges testvérem

köszönöm példád!


Ôszi sóhaj

Óh a gyerekkor glóriás

Csak akkor voltam óriás

Fogtam egy üvegdarabot

S tükrözte az egész Napot.

A férfikor jaj józanabb

A Nap helyett a Hold a Nap

Találhatsz bármily cserepet

Csak holdsugarat tükrözhet

Ha nemsokára meghalok

Pár vers-cserepet itthagyok

S míg pihenek majd csendben lent

Jó lesz ha csillagfényük leng...


Ôszi egyenleg

Az égen felhô két fázó barika

Az úton tócsa s tócsába néz a fa

Mindketten didergôn indulnak haza

A tócsa teli és lombtalan a fa


Ôszi mérleg

s elénekelhetetlen

mennyi maradt mennyi

egy boldog bokor most

hallucinálva

s pirulva kizengi


Ôszi nézés

Mily menny küszöbérôl

Zuhantam alá?

Hull hull ami érett

S így válik dallá

S mily egekbe vágyom

Vissza e földrôl?

Ami egyszer lehullt

Tud-e még föntrôl?

Miféle káprázat

Játszik itt velem?

Másnak haja ôszül

Nekem a szemem.


Scena autumnale

Eddig égtél. Már oltogat

Az ôsz. Te mégse higyj neki.

Összerogysz. Bár a mellkasod

Még hôsiesség döngeti.

Fogadd csak el, úgy ahogy jön,

Sunyin, hízelgôn, félszegen.

Titok marad, mi titok volt.

S mi rejtelem, az rejtelem.

A fû között piros levél.

Figyelj jól, rá ne lépj, vigyázz!

Nem soká kékes este lesz

Hold ejti rá a sugarát.

Egy darabig még látni majd

Hogy sárga volt és vérpiros

De sötétében, ki lát írást?

A plakát is csak papiros.

Csupa sikoly, jajszó a fa.

A világ mégsem döbbenet.

Az ôsz fakó vad mosolya.

Orozva lép. Tép és temet.

Így készül ím az éjszaka

Hûvös és bûvös mûremek

S a Tejút poráig porzanak

Benne a síró levelek...


Exodus

egyszer vége lesz ennek is

a drill lehull lekoppan mint vaskolonc

ahogy a csont lazul ernyed a bôr a hús

minden földre hull

egy életen át rámkényszerített fegyelem

az álarc papírmasé szétreped

az etikett jege beszakad

a keep smiling torz révület

fogcsikorgatás lesz

diplomata hangsúly barbár tremolo

egyszer vége lesz meglátjátok egyszer vége lesz

kigombolom kétségeimet

melyek mint szûk gallér szorítottak

levetem kudarcaim félelmeimet

kitárom bordáim a szélnek

szívemig láttok

szemetek sebész kése

felnyitja a bôrt az élô hús rejtett titkolt szöveteit

a test csalafinta kis hazugságait

megláthatjátok álmaim birodalmát

de fölötte a havasokat is

s tán egy darabot az ingoványból mit magunkkal hoztunk

egy sárviskót cserényt vízimalmot

s hogy felnégyelt ükömbôl csepeg a vér

s minden kétségek minden szorongások

s kerítés mögül belôlem

elôlép az a másik hegedûvel

s meghajtja magát


Ôszi hórák

halványul a szó s lepörren

pönögve hull a sárga levél

be messze a nyár már

pókháló tapad szavainkra

be messze már a dél

vak lázmérôit a fákat

rázza a szél s az ég tetejét

csak belül aranylunk

kései lomb szélire metszi

a dér halk üvegét


Ezüst könyörgés

Kemény színek csobbannak szemembe,

Mint kô és némán görgetem tovább.

Írd Uram, ez ôszi levelekre

Örökléted evangéliumát.

Egy órát adj, bús homlokomról

Letöröljem a barna zúzmarát,

Dús dered, sok haldokló katángról,

Aztán ezüsten adj a télnek át...


Ôszi hamvazkodás

Levelek esnek alkonyi pénzek

Caesar-fejeddel bíborosan ôsz

Körülfonva arany sugarakkal

A felirata mindnek ismerôs

Ezzel fizet ki lám most az élet

Ki ôsszel születtem hamvazkodunk

Az ôsz meg én hûs szépségbe mártva

Töviskoronás férfihomlokunk. .


Párbeszéd egy ôszi levéllel

Te azt mondod, izzó verôfény,

Csorduló színarany.

Én azt sóhajtom halkan, jaj ôsz!

És elvesztem magam.

Neked dús szín, káprázat, tárlat

A világ, ámulás.

Nekem, bús gyász, sápadt remegés,

Halál és búcsúzás.

A hold fehér botját lengetem.

Szemem semmit se lát.

Fogd meg szelíden kezem s vezess

Az új tavaszba át...


Zsoltározó

Villog a fagy kék

táblaüveg

hóba betûk az

ezüst füvek

ezüst füveken

csipke a dér

pirosra fújja

körmét a szél

pirosra fújja

csöpp ujjait

úgy dudorássza

zsoltárait


Anniversarium

1.

elértem eddig

már biztos hogy nem emlegetnek úgy

mint egyetlen mint perdöntô tanút

legkivált

akihez kora körmenetbe járt

de ébren voltam míg Jakab aludt

János aludt Péter is aludt

szemem mindent látott

felmutatom a sebeim

fogadjatok el mint vértanút

s mint Orpheust

ki megjárta mind a két világot

ki a sírok közt is énekelt

s haldoklók közt életet tanult

nem mindig hôsként vállalom

de galambot hordtam vállamon

2.

kerékbetördelt karóbahúzott

szégyen hány aláztatás

jajaim dühök düheim

rémüldözés fogcsikorgatás

hazámért-vágyam sok sok el nem ért

lázadásom a népemért

volt rajtam s hányszor szívemen parázs

mégis ez volt mi Illés-egeket tárt

s függtem bitóitokon napok

3.

a kis Rinyától sorsos folyókon át

mentettem magamban hány kis életet

hány kicsi halált

a lélek állta nem adta meg magát

az évek -- janicsárok -- feltûzött szuronyát

állta és állja rebbenéstelen

nem adja meg magát ma sem

kezdôdj remekmû ötvenhetedszer el

egyetlenegyszer való életem


Levél magamhoz

A gyerekkor indián bujócskáinak vége

még füstölögnek a kamaszkor felgyújtott prérii

elhagyottak kiüresedtek a férfikor wigwamjai

túl antilopos bölényes oroszlános harcimezôkön

másik mezôre értél

a nyomolvasás ideje tovatûnt

készülôdj az örök vadászmezôkre

lelkipocakot ne eressz

ne nôjjön nagyképû tudósszakállad

maradj ember erôs hívô és bátor

ki jó másokhoz kemény magához

ne szívd el a megalkuvások békepipáját

ne félj az idô dzsungelében rejtezô veszélytôl

napok órák percek bozótjai liánjai közt

feléd kúszó végtôl

nézz szembe velük ha még oly félelmesek is

törpévé válnak

ne szorulj elefántcsonttorony magányod rezervátumába

maradj szabad

elôítéletek szenvedélyek megrögzött rigolyák

béklyóitól

idézd s derítsen víg skalpok tomahawk dárdák s tûztánc

tovatûnt ideje

ne mutogassanak íme ilyen volt

a dalia a hôs az egykor

de aki csak volt

légy légy légy s maradj

örök jelenidôben

az aki voltál, ha már nem lehetsz aki lehetnél

s aki lehettél volna

de ebbôl ne engedj egy jottát


TV

1.

ISZONYÚ

hófehér gejzír

a képernyôn galambok

Bach muzsika

de nem tudja letörölni

elôbb mutatott poklod

Vietnám

2.

DADOGÓ VERS A TETTHEZ

Üdvözlégy bonc testvérem te nagy

brr! jéghideg van fázom

csak két kezed volt de százezer a gép

csak két lábad volt de félmillió tank

csak egy életed de tízmillió bomba

csak egy lelked de oly nagy mint népedé

te benzinnel leöntötted magad

hogy fölmelegítsd szívtelen Századom

leckét adtál e lealjasult kornak

elégtél helyettem helyettünk

becsületünkért emberi rangunkért is

bátran

te ember-Grönland jégmezôin

füstölgô élô fáklya Barátom


Veszteséglista

Részletes haadijelentés

tízezret elvitt a tífusz

tízezret a vérhas s másféle járvány

ezer dezertált

százat a szabadságosvonatok s a

tábornokok autója ütött el

négyen belefúltak a folyóba

nyolcszázan a rumos depók felgyújtásakor

fulladtak a rumba

tizenkettô valóságos hôsihalált halt

egy valóságos ütközetben

a többi ötven évvel a békekötés után

kikerült a köztemetôkbe


Nem tudom lemosni

Adjatak szivacsot

hogy letöröljem

mivel bepingált a kor

adjatok vizet

hogy megfürödjem

legalább kezet mossak

legyek hófehér Pilátus

NEM TUDOM LEMOSNI

bélyege vak folt

mit belém tetovált

a DRÓTKERÍTÉS

s HIROSIMA volt!


Villanófényben

LE CORBUSIER

csigabigától kölcsönkért

csín báj szerkezet

valami ôsi s hypermodern

vasbeton csavarmenet

ÚJRA Ô

ott folytatta

hol a

csiga

abbahagyta

VAN GOGH

csak cipôk

ôk már

a cipôk

életük megették

úgy vannak, hogy

nincsenek

létük öröklét


Füstszûrôn

Tarkónlôtt ég

tarkónlôtt ég felettem

hogy látszom aféle kegy

az is áll egy darabig

aki már rég elesett

Sebtiben

egy sugárutat kötött

nyakkendônek a nyakába

hóna alá csapta a világot

S az Aldebarant tûzte

gomblyukába

Gondos költô

minden eshetôségre

magánál hordott

szavai számára is

egy váltás fehérnemût

Mucius Scaevola

Porsenna zsarnok jól tudom

Scaevola nem szerette

mégis egyetlen római

a korban

kiért kezét tûzbe tette

Super -- agónia

szívem morzejelei

közös rettegés

palackokba zárt

üzenet

világvégelôtti

de már nem lesz

aki megtalálja


Jégkocka

csak semmi handabanda

elôdök nyomába lépünk

ne tüzelj

elôttünk itt már jártak

ne harsogj

elôttünk itt már jártak

ezeket a szavakat

elmondták elôtted

ezeket a verseket is

elszavalták százszor

hiába vörösödsz bele

az erôlködésbe

minden kor mindenkor ígérgetett

hogy így hogy úgy hogy lehozza

még minden csillag ott ragyog helyén


Reciprok Gilgames

a hintalótól az ûrhajóig

nagy volt az út

a szív mégsem szakadt bele

de hogy ember maradjon az ember

most jön a neheze

az ûrhajótól a hintalóig


Anteus

A XXI. század emberéhez

Fönt szállsz, harapdálod a köldökzsinórt

eltépnéd, tudom

neked a Föld már

kötésig sem ér

szédít vonz vad

mágnes-magasság

de ereidben

mit dobol a vér?

újra le kell szállnod!

undorít?

cserben hagyott eged?

a földön kell megmutatnod

e m b e r s é g e d e t...


Ének

liliom pártán

darázskoszorú

pántlika a fény

vadsóskák levelén

ifjúságom

ifjúságom

mélázások

álmélkodások

tavasz a

jegenyefákon

sámán-dobok s messzehangzó

álombéli szép harangszó

valahol vannak

angyalok is

a porkolábfû piros stigma

de az is tövis


Nyár végi kék

hajló fûszálon fecskedal-zománc

félhomály-kezdet iniciálé

holnap már ôsz lesz meglehet

de parazsam még a nyáré

pillog még itt-ott csitri kék

zeng a rét millió tücske

hogy tudnék futni én is ég

ne lenne talpamba tüske

gyûrûz a fodros magosság

almafa rádül a fényre

szívem közepébe alszol

alszom szíved közepébe

bársony kepéit bíboran

tarlóra rarkja az este

készülôdök én is az utak

megbújnak hûvös tenyeredbe


Amulett

kék holdak úsznak a szívemen

virágokkal tele a szemem

pacsirtákkal tele az egem

csillagokkal tele a zsebem

óh ez a vad kamaszszerelem

világot rakat zsebre velem


Szívembôl száll

tenyerembôl nô a fû

amit megsimagatok zöld lesz

szemeimbôl ragyogás

amire ránézek fényes

szívembôl száll remegés

nyárfák ezüst levelébe

a nyár eliramlott elment elszállt

sötétben hagyott

szívem dalol a borbolyákon

vagy egy bokor angyal ott?

egy szál vörös dáliával

világítok még

fehér galamb brúkol vállaimon

harangozgat jöhet a tél


Gázlók

gázlók gázlók

néhány helyen

percek között

órák között

napok között

hetek között

az életen

dörög az ár

kapaszkodok

Kristóf beléd

a súly lenyom

mi oly nehéz

nekivágok

vonszol a hit

birom tán még

egy darabig...


Anabasis

Korképlet és horoszkóp

SZÁZADOM

csalt cinikus volt

óh én tudom

hidd el

nem volt elviselhetô

csak átültetett szívvel

KORTÁRS -- HÔS

mert mindenrôl dokumentum készül

óvatos gonddal gondozta sebeit

lám nem halt bele

hogy a hátán voltak

ma már

ki törôdik vele

GRAVITÁCIÓ

az emberek lecsurognak a csôben

egyszerûen

mert fölfele nem lehet csurogni

ACHTUNG! ACHTUNG!

mirôl énekel

a kanári

a szabadságról

fogoly

a rácsról

ôrmester! nem hallja,

konspirálnak!

MÁGLYÁK

a máglyák sütnek izznak

a lángok hozzák a test éjét

vigyáznak az okosok

be ne kormozódjanak

náluk sütik a maguk pecsenyéjét

BIBLIAI

tudom tudtod nélkül

hajszálunk sem hull

de számolod-e

a hulló fejeket

KOROM

a konda az égbe hevert

és nadrágot hordott Diáná

METEOROLÓGIA

gerincferdítô szél

száznyolcvanfokos

JELEK

már csak a kezeink

magasba lökve

mint fuldoklónak

mielôtt elmerül

SZABÁLY

a súlytalanságban is

lehullnak a szavak

ROM

nem ott kezdôdik

nem ott ér véget

MARGÓRA

tele az élet

hajóroncsokkal

gyáva élôkkel

s hôsi halottakkal

FÉLELEM

jelen van

a szívben agyban

a pillanatban

egész életedben

a szavak belében

kitapinthatatlan

SEMPER

ne mondjátok rám

hogy beleegyeztem

én tiltakoztam

halálig


Meztelen szívvel

nem tudom levetni bôröm

s nem is akarom

nem tudok vedleni a kígyókkal

dögpózt mímelni mint a hernyó jáspissá meredve

halál-mimikrit játszani

ha jön a medve

mozdulatlanná válni mint a bogár

vagy mint a meglepett arab citerával

az oroszlán elôtt

arcomon egy-út: megnemalkuvó

szememben nincs méregetés kacsintás

jobbra-balra

nem leng benne trapéz az érdek billenése

hajmeresztô haskelepek helyezkedésre

nincs hitelesítetlen mérlegem ,,lehet tízzel több

öttel kevesebb''

NEM NEM NEM LEHET!

nem dekázható a lelkiismeret!

nem ismerek köntörfalazást -- ,,így, úgy --

ha jól meggondoljuk -- különben is

magunk közt mondom...''

tekintetem kardél-egyenes

a számon egyetlen-végleges a szó

HÛSÉG IGAZSÁG BÉKE

egy jó van a jobb, de az Igazság ALAPFOK

s a BÉKE nem fokozható!


Korosztályom személyi lapjára

már rég nem elôre visszafele futottunk

vesztett reményeink senkiföldjén

a rémület líceumbokrai mellett

égigérô liánok tövén

szívünkben helybeli s egyéni mennyországunk

porrázúzott cserepeivel

a kilátástalanság vacogó ablakaival

a rémület beszakadt egeivel homlokunk belsô

tûzfalain

min rángó szörnyek pók-lába kaszált

elesett gyerekkorunk cipeltük

sátorlapba tekerve

vértelen elhaló markaiban még virágot

szorított a görcs

fehér kavicsot csigát s végleg feldúlt homokvár

pár színes üvegkacatját

valami kert is volt a közelbe s mesék

meg óperenciák

s hit hit mit nem jegyeznek anyakönyvbe

már rég nem elôre visszafelé futottunk

falrakent árnyékunk mocskos szél zilálta

elmázolt könnyeink felitta az esô

nem volt már út mind beszakadtak

se irány vad salto mortaléval elvétettük

se jelszó

étel helyett magnéziumkása rohadt beleinkbe

sok filozófiai nézet

forrásvíz helyett valami ecetes hibrid

s csontjainkban szuperszonikus téboly sok oktános

pocsolyája

már rég nem elôre visszafele futottunk

bele a férfikorba az várt

nem jód kámfor nem eszméletlenség

nem jótékony bódulat megérkezettség

szemérmes eufória kegyes láz

de újra vezényszó harci készenlét újra ,,sorakozz!''

,,vigyázz!'' ,,feszülj'' ,,támadj'' bunkós fegyelem

,,Igazodj!''

várt ránk Európa rendje zûrzavarával

sugárkörutaival tereivel palotáival kaszárnyáival

sok sok falával

hypokríziseivel álarcaival poklaival

s mázolt nylon-egekkel

készülôdés új háborúra s azon túl újra egy újra

várt ránk a XX. század vége

nem nem nyugalom

nem fegyverletétel barátom

nem is emberi lét

hajsza! kiûzetés gyerekkorunk sohanemlétezô

Paradicsomából

s kivettetés egy csak nekünk rendelt

világméretû káoszba

ahol lôn

százszor-hét fene kényszer külsô sötétség

zablazaj sírás s fogaink csikorgatása --


Csak éppen ilyenkor

az eposzok ideje lejárt

a hôsi éneké ugyanúgy

elmúlt egy-két tízezer év ugyebár

hihetetlenül gyorsan múlnak az órák

elvégre kérem ez már a XXI. század

csupa felnôttség csupa báj csupa kellem

éhomra ettük a manírt jólneveltséget

nagykanállal az etikettet

nemde az illemet is tudjuk oké

csak éppen ilyenkor

elfeledkezünk róla

csak éppen ilyenkor

kicsúszunk az Illemkódex lapjaiból

elhagy imponáló lelkifölényünk

csak éppen ilyenkor

elôvillan a tigriskarom és vérszomj

csontunkból elôbôg az ôserdô tamtam -- godinahajwa

felzeng egy ôskeletû lelki hujj-hujj

üsdd vágd nem apád

csak a torkát! --

kannibáli üvöltés

csak éppen ilyenkor

elôbújnak kôbaltás megnemszelidített

ösztöneink

s derekasan lerágjuk leterített felebarátunk

csontja zsigerjét

na, kapcsoljuk a MINDEN ENSZEK SZUPER-ENSZ

vitafórumát

egy csillagközi szimpoziont

(Aztán lehet kezdeni elôrôl

ki lehet cserélni a lelkiismeretet)


Jótanács

nyakadba akasztották a világot

viseld el

úgy kaptad mint egy bokaficamot

nem is kívántad

de ha már nyakadba lóg hát

légy vidám és örvendj

hogy nem kell mindent kezdened elôrôl

a tûzgyújtást a betût a szócséplést a szellemi sztriptízt

a szemforgatást lelki zsugort és haskelepet

s egyéb mûfajokat

nem vagy hôs se foglár se adótiszt

se különb mint Kiss Szabó vagy Szabóné

nem osztályonfölüli sorsod

bár vitted már valamire neved gyakorta

szerepel adóíven gázszámlán ha idézést hoz a posta

de ne akard megváltoztatni s megváltani inkább

tarts tancsevegést hibrid mélyvízi írókról

egy és kétszikû szókról mérd fel hogy áll

az irodalmi vetésforgó s belterjes gazdálkodás az igekötôkkel

melyik vers féle szaporáz több kamatot hozamot melyiknél nô s csökken

az irodalmi kamatláb

vagy van reá példa vesd magad a tannekrológra

hekuba ne lógasd az orrod írj nekrológot

nem mész sokra vele így se úgy se kapsz többet

s úgysem viszed sokra

porod elkeverik a többiekével

s befalaznak a kolumbáriumba


Címerfordítás

hát nem lesz dísztemetés

se szpics se díszsírhely se sortûz

halálutáni érdemrendhullatás soronkívüli elôléptetés

különbejáratú honi halhatatlanság

csörgôsipka helybéli öröklét

nem hánytorgatják fel érdemeim

nincsenek is

rossz verseim sem fanyalogja senki

hogy ne kelljen a jókról beszélni

k i e g y e n e S E D E M

az ûrhajósok nem értem térnek vissza a földre

nem értem zár a trafikos

nem értem nyitnak a virágok s a pékek

a trapperek nem értem futják a díjfutamot

énekeltem

ennyi volt az egész

s ez óriás földtekén mit számít

egy-két mássalhangzó megkeverése

-- nem lesz dísztemetés

s egy kicsi ének

-- se díszsírhely kincstári nekrológ

helyiérzéstelenítés ûr-duma sóder

a földgolyón a ,,ki-mit-tud'' megy tovább

tovahúz a kócsag a tyúk kapar

a zsoldosok zsoldra kapnak

gép-delnôk a tegnapot két p-vel írják

a politikusok új azonnalbontható örökbarátságot kötnek

fölemelik a tojásárakat egy két pezóval

a miniszterek nyugdíjemelést ígérnek

a nyereségrészesedést megint az ügyesek vágják zsebre

stb. stb. az éneknek vége s a vége is ének

nosza nyújtózz el

elnyújtózom kedvemre

s hiába csörög reggel a vekker


A metró építôihöz

Nemzedékem

úgy estél vad hühvel vicsorítva

munkádnak az újnak

mint kuvasz tolvaj lábikráiba,

mint hetek óta éhezô a kenyérnek

halni-sípoló tüdô a tavaszi légnek

madár kalitkából ösztövér égnek

csikó karámból újfüvû rétnek

egy percre meg nem állva

mit meg kell tenni

életre-halálra

végül már nem vicsorítva, nevetve,

téve, tetézve a munka kazlait, terhét

telhetetlen éhét

így szép

egynemzedék-idô alatt végezve

három nemzedékét...


Gyorsfénykép

ilyen vagyok

ha elnagyoltan is

a mosoly rajta elhamarkodott

de sebeim íly nagyok

belôlük vers s vér szivárog

jól láthatod

kit csonttal leütöttek

se élô se halott

magam rácsaivá válva

lépdelek mögöttem

valami résen elfolyok

a vetkôzô táj is én vagyok

a csillag és a jegenye

igaz a tenger kimaradt

a képbôl s életem fele

a felvétel itt elmozdult

hiába tartod a fénybe

egy vad angyal a homlok senkiföldjén

sodor folytonos életveszélybe


Nyárutó

pár perc van vissza a nyárból

pár pillanat a történelembôl

aztán elszabadul az égzengés égvihar

kitörnek a világfölforgató szelek

egy nevenincs évszak kezdôdik el

kiköltözöm belôled

összeomlik érvénytelen minden alibi

nincs tovább bújócska

leveszlek a napirendrôl

kaparlak mint egy vízjegyet

lemoslak mint egy plakátot szívemrôl

lecsatollak mint csuklómról karórám bilincsét

korbácsolt örömeim vasciliciumát

vállamról szárnyaimat

kiszolgáltatom magam tébolynak

tombolhatsz ôsz

felgyújtott senkiföldje

összekaszabolt futóárkok

toronyból ledobált harangok

elektronikus agymosás

az emlékezés Noébárkájába

behordok mindent

ami volt

ami van

ami lehet

személyi adataim bejegyezve

szívemen a sebhelyek

jöhet a vízözön


Hova tûnt

hová tûnt belôlem

az indián a gyermek

az ifjú prérihôs vadölô

a kérkedô kamasz hetyke kazalrakása

versenyfutás a széllel

kötekedés viharokkal

villámokkal a párbaj

a kantár zablanélküli vágta

a férfi alkotó aranykor

hova lett az angyal

ne kérdezd ne féld ne sirasd

most már csak bölcs leszel

meggondolt mint jófalat kenyér

átlátszó hûs mint a víz

a mindennap meghódított ország

mindennap elveszthetô haza

megszerezhetô szabadság

s szelíd mint anyád szemébe

préselt ibolya s esteli harangszó

egy csokor dália

fehér napsütés az Akropolis ormán

de kaland s kisértés is egyben

a lélek feladhatatlan

elveszíthetetlen magasfeszültsége

világító mint csillag

súlyos mint ért gyümölcs

s erôs mint az ág a fa

melyre bármily súly telepszik

szél fújja ciklon tördeli

földre nyomja bár --

daccal s örökkön visszalendül


Bartók embléma

fehérebb a föld

ahol álltál

és a jövendô

arcodról mintázott ének


Fohász

pitymall mielôtt pirkad

gondolhassak valami szépet

mielôtt lemegy a nap

tehessek valami jót


Rendeltetés

amit kigondoltál

vidd tovább

ami lettél

vállald

de soha ne feledd

ami még lehetnél


Mindig

mindig a java hullt

a kiválók mindig elestek

a jobbakat mindig megölték

a salak az alja maradt

nosza csak

felebarátim

íme az emberiség


Hettita dombormû

idôkicsorbult arcél-töredék

tettenért kôtekintet

érccéizzított ékírásjelek

a hadiszekér talpa alatt

te meg

meg én


Kezdetelôtti

dagálykor mindent elönt a tenger

minden apálykor visszavonul

s látható lesz egy idôtlen lábnyom

iránnyal a hegy felé


Váltóláz

nyaram megették

felfalták feláztatták az ôszi esôk

váltóláz rázza a fákat

nagy napraforgón utazom

Tarsis felé

szökök Ninivébôl

az árból nem látszanak ki a tornyok

egyre

zúgnak zúgnak a harangok


Agonia humana

a sárkányt ma sem öltük meg

a rák tovább épült bennünk

elesettek feküsznek a csatamezôn

ma sem támasztottuk fel a halottakat

sok miérttôl keserûbb a szánk

egy fokkal sötétebb lett

egy fokkal hidegebb lett a föld

börtönökkel falaztuk el a napot

sok kilométer szögesdrót-rácsot építettünk

megbocsátod-e Uram

hogy elfeledtünk ma is fényleni


Emberfia II.

mindig ugyanaz a négy betû

mindig ugyanaz a két kitárt kar

lehetôség merevgörcsre infarktusra

mindig ugyanaz a pörlekedés

mindig ugyanaz a glória

mindig ugyanaz az árulás

mindig ugyanaz a tôr

mely átjárja szívem

félelem és megdicsôülés közt

mindig ugyanabban a közegben


Világvégeiglen

lába végtelen utaktól poros

akár a szárny lecsüng a válla

torkába szomjúság hátába szálka

kétezeréve múlt ama HARMADNAPJA már

a csillagok az ég könyörtelen

árulják mini júdások silány pilátusok

ô újra kezdi

újra nekiindul

világvégeiglen

tenyerébe fúródik a szög


Könyörgés

a fa okker levelét

a koldús az ingét

veti a táj színeit

a rét hûs ezüstjét

én bûneim bíborát

halálát vetem le

megtérônek anyaöl

jöjj este kegyelme


Inter

hát ezt is megszereztem

el is dobhatom

csak addig érdekelt míg

nem volt az enyém

beteljesült

kôvéválhatok

befagytam

felolvadhatok

és nem a vers

csak az ékezet

nem az örökkévaló

csak a pillanat

nem a megvalósulás

csak az odáig

a háborúból nem a sortüzek

csak a senkiföldje


Egy holt verébre

Mt 10,29

ugye Uram éppen

nem néztél oda?


Agonia Christiana

kétségeimen

átüt a vér


Galambok

egyik olajágat hozott

másik szivacsot ecettel


Levétel a keresztrôl

levették a keresztrôl

s ott maradtak a sebhelyek


Erôm -- fölötti

ôszi esôk

belém zuhognak

felduzzasztanak

széles vagyok

hömpölygök

magam medrébôl kilépve

megpróbálok

átkelni magamon

magam túlfelére


Bronzveret

akarom mit el nem értem

jöjj sárkányom vívj meg vélem

mit féltettem miért féltem

jöjj Szent Györgyöm harcolj értem

mind a kettôtök másképpen

ellenem és mégis értem!


Canticum vespertinum

egy harapás a délutánból

egy falás az estbôl

életem majszolom

már felszedném a morzsákat is


Mérce

magas a léc

elég ez az ötven-hatvan év

nekifutás?


Szomorú katona

a holdat akarta

lelôni

a napot találta

puskája hegyén

csillag virágzik

az üres éj ragyog

s az Emberfia ott áll

összekötözött kezekkel


Hetedik menny

Antitomista elmélkedés

erôt az adott ami nem volt

ami elvitt az hozott közel

naponta hat csatát nyertem

hetet vesztettem el

hány angyal fér el egy tûhegyen

ez nem volt a költségvetésbe

magam poklába zuhanok

s feltámadok a magam egébe


Indiferentes

voltak kik szántak

voltak ki nevettek

voltak kik gyûlöltek

voltak kik szerettek

s a közönyösök?

már markolják a köveket

már készítik a szögeket

áztatják a spongyát

titokban mind arra gondol

mégis én fogom megváltani


Árnyékok

madáré havon

léceké esti réten

kezemé arcodon

táncos rajz tapsoló

gyermekkezeké

szuronyoké

katonáké

kusza absztrakt lázgörbe

szívedé

szögesdrótoké


Személyre -- szólón

egy nap megint

kaloda

rimánkodó kis egérfogó

prolongatíve

benne hôs lehetsz

s megalkuvó

félelem s gyôzelem egyben

koszorú fejeden

tövis és babér

megbocsáthatsz benne

s neked megbocsáthatnak

megint egy nap

meghosszabbítva haldoklásod

itt a kínpadon

új vagon hosszú nyikorgó

szerelvényedhez

feszítsd neki vállad

lökd fényes sínekre


Gemma

én vagyok az emlékezés

ha tudod, védd magad!


Egy másik

Embernek lenni ének

gyere, énekeljünk!


Még egy

Virrasszatok a madár

ki ne szálljon szívünkbôl!


Dramasis

N

e

m

l

á

t

o

m

k

i

v

a

n

m

e

l

Rettentô Egyenes szeli ketté a világot

l

e

t

t

e

m

f

e

l

f

e

s

z

í

t

v

e

se jobbra

se balra


Utolsó kapás

hát elmúlt a nyár

elmúlt a tegnap

elmúlt ez a nap is

üres szedett a táj

föltaszított pohár

törlöm homlokom

pásztor hol a nyájad

hajós a hajód

kapás a kapád?


Bennünk fénylô csillag

sírásra görbült a szánk

mikor a legszebben akartunk énekelni

gyáva lett bennünk az öröm

ahogy boldogok akartunk lenni

induljunk szívünk dzsungelében

az embert megkeresni

a jóságot még ma

el kéne kezdeni

óh bennünk fénylô csillag

merj már megszületni


Itt hagyták nyomukat

a holdvilágba lejöttek a szarvasok a hegyrôl

itthagyták nyomukat szagukat a hóban

kutyám megbolondult

bukdácsol prüszköl erôlködik vizslat

nyüszítve fútja a kört oda-vissza

hurkolja hurkaik ugyanazt a spirált

ugyanazt a csomót mennyi

s micsoda nyolcast

Óh EMBERISéG

fajtám Ádám ivadéka

miféle szimatot vettünk

hova tapogatsz

micsoda nyomokat követünk lihegve

föl le oda vissza

micsoda erôt járunk be rejtelmes kerge spirálból

kakofon csikorgó

micsoda CSAVARMENET mennyi CIRCULUS VIIOSUS

micsoda zegzugos misztikus nyolcasokat


Csak könnyeim és szavaim

nem vagyok tékozló

mindennap kapok

nem vagyok zsugori

mindennap osztogatok

csak kétségeim nem tudom felezni

sebeim keresztem egymagam viszem

ki tudja hányadik stáció

s nincs cirenei emberem

se tömjénem sem mirrhám

csak könnyeim és szavaim

hogy üres szívembôl kimossák

mindennapi aranyaim


Elôregyártott

élete elôregyártott

elemekbôl állt

hazugságai is

félkészáru volt szerelme

boldogsága is

egyetlen egyszer improvizált

abba összeomlott


Korunk hôse

véghez vitt valamit

átbandukolt

az út egyik felérôl

a másik felére


Homo

nem túlkomplikálni

semmi különös

szokvány ragadozó

szokvány ösztönökkel


Máté 11.20

kinek bûne van -- megbocsátatik

kinek gyáva vétke

ingatag bukása

-- van még reménye

megperzselôdtél

szíved ejtetted sárba

-- kinôhet szárnyad

de jaj neked ki kétértelmû

tisztaságba tündökölsz

ki adsz s visszaveszed amit adtál

jaj neked ki hivalkodón voltál bûntelen

megvetetted mások szívét

feldúltad Isten veteményesét

letapostad a föld szomorú virágait

megérdemled hogy megkötözzenek

s kivettessél

fogcsikorgatás vár a külsô sötétség


Egykezesek

TUDATALATTI

rettentôn fehér

ÔSÖK

arcmásaink gyökerekben

TIHANY

idézet kecskekörmökben

ÖREG

emlékei cserepeibôl összerakva

pillanattal

széthullás elôtt

ESÉLY

állandóság nincs

legföljebb

összecserélt elôjelek

GNÓMA

nehéz ital voltál nekem föld

de köszönöm egy kortynyi eged

ÉKIRATOS

várandósak vagyunk

ôszi másállapot

kihordjuk halálunk

DILEMMA POETICA

kettôt nem sikerült

soha kimondanom

tudod azt

s azt a másikat


Ôseim sírja

porba írt jelek

parasztikonok

ôseim sírja

rátok borulok


Átlátni rajt

ôszi könnycsepp

ôszi arcomon

átlátszik rajt

egy falu

egy cserény

egy félszer

egy sátor

szekértábor és nyílhegyek

sebhelyek sebhelyek sebhelyek

kopja hegyére tûzött lófej

s szívem körül a patkónyomok


Hazám II.

címer

kopjafa

a táj tenyerébe

jávorfacsat

dombok hajába

kútágasgém

hajnali szél

lódobogás

csikónyerítés

tücsökzene

katángok kékje

esthajnalcsillag

mi voltál még

tenyérnyi föld

egy szívnyi ég!


Beléd kapaszkodom

beléd kapaszkodom

apai szél

belétek anyai füvek

szülôföld anyaföld

gyötrelem magod

fogam közt ropog

Somogy Somogy

tûzpipacs-tél

varjú-vasárnap

hajnal karámú holnapok

letérdelek

rögkoronád szorít

jegenyék

hajnali gyertyái a tájnak

emeljetek a csillagokig


M. Zs.-nak szeretettel

Százezer holdak pipacs pipitér

meggyúladt ég jobbágy sóhajok

hányadik délkör ez

szavad nyárban is havazni fog

s el nem áll a hóra döntött vér

hányadik magassági fok?


Miket tudsz te

1

berendezkedtem itt jól-rosszul be én

pedig egyre folyton készülôdtem

s ím életem hatvanadik telén

mily torlatot tol felém e fehér

emitten sík amott meredély

megannyi ellenséggel teli vár

seb is akad s egy, két férfitett

-- a termést kint ne hagyd

mit meghagytak rendhagyó éveid

jöhet még aszály --

vágtat egy ló ikonok repednek

hold markolássza egem tûnt felét

s bilingvis-szél recitálja ôszin

sorsom hitem látomásaim

félremagyarázható szövegét

új év készül vívni janicsárjai

kezdik napjaik nyiluk hajigálni

ha nem is hôs légy bátor nyilt sisakkal

szembeállva nem futva -- bevárni

2

kongj csak kongj te ôsz-tavaszi szél

jôdögélj szép pünkösdi varázs

múltam arcait rejtô tiszta kút

szemérmes titkú emlékezés

mosdass mosd tisztára énemet

miket tudsz te kék kötényes szél

miket tudsz te anyakéz-szagú

miket tudsz te mindenen átszálló

énekes napig érô óriás

mosd mosd arcomat

megkongatod a gyerekkor füveit csengô

megkongatod a gyerekkor fáit harang

megkongatod a gyerekkor baltacimdûlôit áhitat

megkongatod a gyerekkor búzatábláit fényes ölû csend

mosd mosd szívemet

köszönöm hogy érezlek tudlak szeretlek

nem rontott el a város-ingovány

nem égetett ki aszfalt-prérik perzselô szele

nem orzott el nylon-kazlas ûrhajós századom

tudlak mint földet földlakó

mint kenyeret éhes

tudlak mint bokrot füvet fát

a puszták vándora

vágylak mint egy italt korty vizet

a szomjazó

mosd mosd életem

el kell számolnod arcaimmal


Megátalkodott

ha nem lesz víz se hûs

se kenyér se só

se zöld se oázis

se nyugalom

csak homok homok

Szahara

se humusz se gally

se bokor se fa

mégis nekivágok

az oltókést magammal viszem


Dózsa-ikon

látom magam rézsû fénybe

átlôtt fejjel puskacsôbe

három fára felakasztva

bújdosva egyszál erdôbe

fölfeszítve csûrajtóra

kezeimbe szegek verve

oldalamból fekete vér

csöpög csöpög a tarlóra

tüzes vassal koronázva

bordáimat sütögetve

szemembe száz napraforgó

kilenc kasza a szívembe

kilenc mirtuszkoszorú gally

alélódik balvállamra

jobb vállamon kilenc galamb

hogy a jussomat perelje

világító pipacstenger

ölén sírom meg van vetve

öreganyám szakajtót hoz

hogy véremet összeszedje

szedje szedje öregszülém

oda vigye oda szórja

vessen üszköt vessen lobot

a világot lángba fonja

hol rátûzött szép fejekkel

vért virágzik gyel-karófa

halott apám szemeivel

vádolva néz ötszáz Dózsa


Szoborkompozíció

Dózsa

szívem ordasait felfalták

falánk galambok

bûneim bíborát

éjszelíd gerlicék

csontjaim ropognak

bordáim fénylenek

fogaim pönögnek

bôröm lenyúzzák

ölyvök dögkeselyûk

úri sakktábla Magyarország

most a paraszt lép

bújj bújj zöldág

úri sakktábla Magyarország

koronám vasszirmai

kigyúlnak


Magadban semmi

magadban semmi
	csak egy gyufaláng
	mit elfúj a szél
	megcímzetlen kiáltás
	céltalan szárnyrebbenés
	magányod árnyéka csak
magadban semmi
	mással együtt
	napsütés
	válasz
	meghódítója mind a két világnak
magadban semmi
	de népeddel együtt
	egy kire Meotisztól kezdve várt a fajta
	cserény és karám
	félszer és ház
	címer és országhatár
	akin át folytatódik a megtorló jövendô
magadban semmi
	de együtt velük
	együtt az emberiséggel
	te is bizalom folytatás
	nélkülözhetetlen láncszem
	a teljesülô történelem
magadban semmi
	de együtt a tájjal hazáddal
	minden
	megkötözöttség és feloldozás


Anyanyelv

anyanyelv édes

fészekalj szavak

mennyire szeretlek

ki sem mondhatom

fényes lett tôled a szülôföld

akolmeleg tôled lett a hon


Óvatosan

,vendégül látlak míg maradni akarsz'

így a hegy így a táj

így komám barátom

-- dönti szívével a szót

rámszól-e akkor és így az élet

ha megkapom majd a végbehívót?


Csokonai

elôször s mindétig Somogy

elôször a nyárvég

villámlással

fergeteggel

feje fölött porkarikával

kálomista paraszt-szent

Csokonai

garabonciás

elôször a nyár

próféciákkal

feledéssel

majd a tüskecsontú Alföld

majd az ôsz

csörömpölô levelekkel

akár egy szerelvény

rozsdás pályaudvar

félvilági sóhaj

köhögés

majd a zsírosfejû cívis Debrecen

zsémbes ténsuraimék zablázással fütykösökkel

nagymosással s agymosással

meghalt minden ekhó

hol s merre már Tihany

aztán a tél

kortárs-magány

lázzal és halállal

megfagyott szívekkel

megfagyott hazával

aztán

aztán a havazás akár

a vérzés megindul


Ars poetica

faggatóznak Ars poeticám

milyenek e versek

kereslek benneteket magamban

keresem magam bennetek


Mert ez

mert ez voltam

mindig

ember

rongyaiban felismert

s félreismert király


Sed fugit

már nem elôrül

háturul a hegynek

sosem hittem hogy idáig érek

sed fugit interea fugit

irreparabile az évek

toll már az év vállamon bizony

szárny repülhetnék

tollasodnak napjaim fürtjei

présel a történelem

gutta cavat

az idô vájja csontom

nem jó így korosodni

lassan mögöttem állnak ôk

az elôttem levôk

nem merem kimondani

már öcsém Ady

öcsém Radnóti József is

s az Csokonai

hát ôk a nagyok

a halhatatlanok

Petôfi és Vörösmarty úr

Berzsenyi egyidôs velem

s azokon is túl

már csak Arany s Batsányi bácsi --

fekete a csend

a hold egy fára ül

a csendbôl fekete csepp

az is megkövül

elé-lépegetnek körém telepednek

s üldögélek köztük

ôszin zugában e somogyi hegynek

melynek szeglete fölöttem

egyhelyt sugárzón enyhe kék még

borozgatunk

míg fugit interea fugit én is öregszem

minden asszonyon anyám vonásait

ismerem fel a férfiakén magamét

ahogy egyik gyökér másban önmagát

kinézvén a földbôl meglátva a fát

ôket látni feljebb tenni az lécet

még élni s gyürkôzve remélni

igazítva a legfelsôbbfokú szinthez

hogy egyszer talán felnövök

jóházból való elôdeimhez


Most már

a páncél eddig védett

most már fázom benne


Múlt

mi innen taszigáltuk

ôk onnan taszigálták

szél fúj rajta át


Fegyverletétel

zebrát festek a szívemre

átkelhetsz rajt veszélytelenül


E. Cardenálnak

trappisták imádkoznak

kaszárnyákban szól a kürt

egy kereszt vérzik

a szorongás cipruságyán

sírnak az asszonyok

csillognak a szuronyok mint a staniol

s a csillagokra csavart alumínium reklámfények

egy másik földrész

törvényenkívüli égboltján

kolibrik flamingók

meggyalázott éjszakák

vadrécék puhakék vé-je vonulása

egy krómfényû DC szuperszonikus alatt

kisfiúkorodban szôke voltál

Thomas Merton is

kamláslit hordtál

fehér volt kezed

fehér a szíved is

nem tudtad mért ragyognak

rajt stigmák

meddig ér a szögesdrót Ernesto

hogy mindenütt látjuk

legyôzhetetlen

és

szívdobogtató


Bekerít

átvészeltük ezt is azt is

átvészeltünk annyi mindent

vagy hisszük legalább

bátrabban néz a szem

bízóbban lép a láb

átvészeltük

bár ki tudja mi maradt vissza

bennünk tumor skarlát himlô

rák fekély

mit a szem arcunk álarcai alatt

bôrünk tükrein át

hajszálgyökérig kutató se lát

csak egy árulkodó

mindent rejtô árok

halkan vájt redô vonás

-- mint ütközetben a titkolt végbomlást

jelzô visszavonulás --

mélyszántás a száj mellett

homlokon a szemtáj szögletén

fölfedezhetô

a ránk fogott puskacsô

a ránkhuhogó tetemrehívás

csak másoknak jól látható

a beavatottaknak

csalhatatlan tényvázlat szavát

cinkosan falazó

hátunkmögötti bizalmas pusmogás

érezzük kivédhetetlen

mint egy hirtelen igazoltatást

tudjuk szívtájunk tapogatva

hogy nincs kimagyarázkodás

nincs alibi mellébeszéd csalás

kerít kerít az álarcos nagy Ôsz

s ama titkos végsô fordulónál

ránkdobja kényszerzubbonyát


Még az elôbbihez

átvészeltük

mit

a kort a

tegnapot a bajt

csak éppen ôt

nem tudjuk átvészelni

a folyton ûzô ragályt

a romboló idôt!


Odysseus

elég! elég volt

a víz a szél a távol a tenger

a sásízû csönd

a látvány

igézet és a bolyongás

valahol vannak tengerek

valahol vannak Tróják

vágyad már mindenütt

hazát nyugalmat vél

szíved Ithakát lát

mereszd a szélbe szemeid

vondd le vitorlád


Tüleion

(Dagály)

recseg az ereszték

világnyilallás csontjaimban is

friss szél sikál a tavasz fedélzetén

de nem neked újul a tenger

nem neked újul a víz

hazaértél örök bolyongó ideje

hajózd be a magad partjait


P. S.-hoz

Ikontöredék emlékezetbôl

már a tejet foggal haraptad

az égbôl is egy darabot

magasra dobtad magadban a napot

utad nem volt mindig egyenes

legtöbbször hegyre vitt

a boldogság lekörözött

az óramutató többször elhagyott

tested bilincse többszáz tonna föld

válladon csillagok

egyszer a hír is belédkapott

mint Absalon haja a fába

különben is porból vagy

porba térsz

hiába motyogsz te árva

nem rád szabták

a kor lötyög rajtad

egyébként a fejed fölött

fukar szikrát vet a fény

s nem tudni még hurok

vagy gloriola


A fények rézsût esnek

terelget némi fényt

még összemarkol két marokkal

kéket napot féltenyérrel az ég

s szûkmarkún osztogat

nocsak

nem így volt elébb

sorsunk kerítve keringve hull alá

lepöng egy egy levél

míg a gyôztes Vé szemhosszan terül

ollójába zártan sorsunk fogalmazza

fönn zord vadlúd-él

didergôn legbelsô-magunk

a lélek kabátját gomboljuk szorosra

bár csak köznapin mint Caesar a kopasz

(nézd Arhesilaos szobrán csak ôt)

mindennapi babért gondolva homlokunkra

a sötéttôl egyre távolodva

a belsô fényhez egyre közelebb

kaptatunk éveink hegyére -- az útra

oda-odatapintva szívünkre

akaratlan is értve hogy a mérés

ezúttal újra

elkezdôdött

s épphogynem végleges


Verôfény naplementi

verôfény

színültig teli

színarany kád a világ

virág ôszi virág

felkap a zsongás zümmögés

megbabonáz e buzgó hadmûvelet

az utolsó méhek gyûjtenek

ezer kéz harácsol de nem kapkodás

üvegzenéjû szomj-gyönyör

világszorgalmú fuvarozás

fénylô megtárulkozás síkos öl

gyûjtenek a fák

egek és földek fénylenek

rám is hull belôle

röntgen-sugár kutat

próbálom rejteni üres kezeim

te mennyit gyûjtöttél

mutasd


Végül II.

egyszer eljön Szent Ilona is

erôs leszek és nyugodt

és megbocsájtó

nem bukott császár

nem tépett gloár vesz körül

nem meghiúsult álmaim

rámkényszerített békekötések

kicsorbult kardok

tépett zászlók selyme --

szentek nyugalma

mi volt az életem

sok kicsi halál

sok kis föltámadás

lesz mit úgy fogok hívni belôle Róma

Pilisek és Somogy és Páris

egy icipicit nagyobb szemhatárt Európa

a világot hagyom --

és visszatér sok megfutott légióm

kereketoldott barátaim

ha szólok csak ennyit Wagram

csak sikereim

s nem mondom ki soha Waterloo


Bocsáss meg

lehet, hogy vannak héroszok,

egetvívó csodák,

titánok, hôsök, eszelôsök,

emberfeletti óriások,

egekbenyúló fák,

ibolyántúli-kékek,

ultraviolák

én nem vagyok az

mindvégig ember maradtam

róva körre kört,

két szemem volt,

két lábam volt, két karom,

bocsáss meg,

hogy Feléd is csak két szárnnyal

repültem,

a harmadik letört


A századvég alkonyára

lihegsz

a végsô váltás közeleg

át kell adnod a stafétabotot

meddig vagy még erôd mennyire futja

lehetnél Jázon vagy az iónok lantja

betonhuzalokon nem tudsz muzsikálni

bús bikafej busa szarva közé feszített

sár-vonódból kicsap az iszap

elátkozott nylon s üvegpalotáid

csonttal-töltött poharak

kívül a hideg semmi

belül a hideg semmi

neon neon neon

nem lehet felmelegedni

csoda ha menekülsz a földrôl

más csillagra vágyol

mindennap százezer géped startol

elszállna végképp vissza se térne

boldogságod hazudott paradicsomából

lám átnedvesedett a lôpor

felbomlott a vér ízetlenné vált a só

megöregedett szemed

kutaid mérgezettek

baj van végképp veled

szeretnéd kicserélni utolsó zsigered is

már nincs benned természetes

protézis minden porcikád

imádod az istened

elég volt háborúidból

nem adom áldásomat rád

utáljuk gerincpuhító kedvezéseid

glorifikált luxusos légfékes liftjeid

neonok sárga vizeletét sok higanygôz-pocsolyád

torkig vagyunk ellentmondásaiddal atomoddal

szuperszonikus gépeiddel kivégez ôrült fizikád

ötszázmillió kéményedbôl ontod kivédhetetlen kormod

kikészít infarktus agygörcs tudathasadás

szelidíthetetlen vadállat téboly veti ránk magát

mit számít hogy hébe-hóba

bor is volt a borba

sikereid se tagadjuk

föntjártál a Holdba

de valdd be magadtól is menekülsz

átültetett szíved nem bírja tovább

halálaid rettentô élethûen csinálod bennük ülsz nyakig

míg végkép elterülsz

s mûanyag végbeled visszaokádja a szádba

történelmi ürüléked féligazságait


Kéziratszélre

a karaván halad

zörögnek az akták

már iktatják öröklétem

készül számomra valami csipet

nem osztályonfelüli

de echt honi halhatatlanság

kezdôdik a bújj bújj zöldág

kezdhetitek gyûjteni botlásaim ballépéseim

pár bölcsmondásom bolondériám

kihangsúlyozva mily merészek voltak

sikertelen s balga álmaim

bohóságom gyarlóságaim

hogy megfonjátok legendám

szebb emlékemet

hogy csillagot egyetlent se hoztam

le az égrôl

szavaim búzája közt konkoly volt pipacs

hogy sárkányt egyetlent sem öltem

fakardom volt s homlokomon

mûdicsfény mûvirág-babér

bújj bújj zöldág

hogy nem volt semmi rendkívüli bennem

ha mentem mindig lábaimon jártam

hogy könnyeimben H2O-t

s némi enyhe konyhasóoldatot találtak

de meztelen szívvel átláboltam a senkiföldjén

s ha tûzszünet volt írtam verseket


Egyszóval

szép lehetett volna arcom

de Sámsonéra hasonlított

s ti rögtön

szemátültetésrôl fecsegtetek

szám Cassandráé s Kalibáné egyben

nem tudott koldulni

jósolt és káromkodott

homlokomon tüzesabroncs

töviskorona

kezemen sebhelyek

másik arcom sosem láttátok

pedig az is volt


Emeltetés

ím itt az ôsz

megjött

új rendet rak

forgatván új rendeket a szél

nem réti fûbôl tündökletes villáján levél

megforgat minket is

úgy forgat forogván

jövônk íze vár új kapaszkodás

elôre föltörés töretés nem balos kapkodás

így lesz hullásunk -- s ez nem kevés --

sorsunk betell, növekedés

emeltetés sok hullással fényre

egyre magasabbra

egy újuló és újabb tavaszba

ágat koronát hajtató

példa rá a levél

ím itt az ôsz

megjött lázadó fôm új lázzal koszorúzván

bent néma rend készülôdés

ma holnap évre ahogy Ô akarja

megyek hulló levelekkel

mindegy melyik kor

mikor

s ki emel fel


Leltár

se szent se hôs se gyáva

nem vagyok

láttam fehérben almafákat

hittem angyalok

láttam Párist Rómát Berlint

láttam hidakat

a Tiberist mikor áradt

a Dunát csaknem kiapadt

láttam Veszprémet Ozorát Bakonyt

Koppány s Sobri jelét a fán

a Rinyát Pilist Somogyot

azt mondtam hazám

láttam a Békét éppen koldult

állt vakon az utcasarkokon

egy világot mi összeomlott

Hirosimát mit elvitt az atom

Gandhit János pápát predikálni

Picassot Braqueot parancsolni a falon

Le Corbusiert vasbeton-ravatalon

láttam fûszálat galambot szélben

korom vasban vérben ázni

hidat verni szívet átültetni

láttam az embert a Holdra szállni

nem nagy a leltár csekély a végszó

a Föld forog sok százezer tenageer-halottal

úton vagyunk pár millió éve

jó lenne hazatalálni


Hálaének

mint a fecskék

szívmélyt hordom

végkép drága

képedet

gólyafészkes

csonkatornyod

csigám bicskám

kisostorom

mi füved közt

elveszett

napraforgós

tarlók ízét

kalász s címer-

tengered

minden kezdést

a pendelyes

gyerekkori

éveket

elsô verses

meggyûrt írkám

a kisbetût

a nagybetût

te vezetted

kezemet

vízimalmunk

Búgógáton

Ozorán a

fészkeket

Rinya hídját

jegenyéket

fölöttük hold-

ékezet

Somogy Somogy

hétszilvafás

kék katángos

névjegyed

villámgyújtott

pörzsölt szilfát

férfikor

gerezdedet

ahogy felém

jössz a múltból

tündökölsz mint

bronzveret

ôsök álmát

dombok alján

sámán csihol-

ta tüzet

anyám dalát

apám sírját

mindent és

mindenfelett

édes hazám

a kezed

mely közelgô

ôszömön is

fényesíti

egemet

mely ringatja

majd koporsóm

ahogy éppen

hatvan éve

kisbölcsômben

rengetett...


IKONTEKINTETÛ

1971-tôl


Játékszabály

Tarsisba hajtotta

álomra fejt

a tagadás dac

ölébe ejtve

kísérte még az Úr

kegyelme

az elôle szökôt

fölébredt

szûkölt

akár az eb a farkas

nyítt

rejtve szégyenét

s tördelte kezét

hogy meglátta Ninivét


Imitatio Christi

szemeink

kiéhezett csendben

a kosár a kenyér

aztán a háló

aztán a lépteid

aztán a sebhelyek

ránkfeketedett

bûneink

túlméretezett

ragyogásban


Mi marad

az emberiség közös emléke kevés

végül is mi marad az ólak

a börtönök helyén

a kivégzôhelyek kopár díszlete

mármár illetlen illata

máló kígyóbôr Laokoon csontján

Sámson lenyírt haja

Júdás kötele

Raszkolnyikov baltája

Sokrates bürökpohara


Elrendelés

telik a föld

lombbal kacattal

a haj fehérrel

sóhajjal a beszéd

az arc írásjelekkel

lázzal vésôvel-mért

nem fordulhatunk vissza

Ninivébôl

Tarsis fele többé

nincs hajó


Admiratio ultissima

a gyerekkor tisztáramosott utain

kamasz álmaim erdei mellett

a férfikor elérhetetlen egei alatt

szögesdrótok kifeszített mérföldjei

lövészárkok kaszárnyák arzenáljai közt

vágóhidak máglyák

a világ véres arénáján át

térdmagasságig vállmagasságig

stroncium és atomsugarakban

bandukoltam Feléd

kettôn csodálkozom

hogy szemed se rebbent

pedig mindent láttál

s hogy ideértem


Gyertyaszentelô

apámtól e szemállást örököltem

anyámtól e félmosolyt

hordom ôket föltámadásig

ketten osztoznak arcomon

szobruk vagyok

szobruk minden lángos rózsatô

áldoznék értük galambfiat

itt üldögélnek szívemen

hangjuk esôkbôl hallgatom


Ikontekintetû

Anyám Te Édes

Mennyit írtam Rólad

Tavaszhomlokú

Februári menyasszony

Ikerszivárvány

Virágmosolyú

Károly Anna

De szeretem

Fiatalkori képed

Most már csak szent

Most már csak jó

Ikontekintetû

Minden elszállt

Minden lekopott

Levelek lehulltak

Utolsó kocsányig

Tövig égtek a csillagok

Ebben is benne vagyok


Feketehétfô

REKVlEM ÉDESANYÁMÉRT

T u l a j d o n k é p p e n

M o s t   m á r   m i n d i g

T o l m á c s   k é n e

H o g y   c s e n d b e b o r u l t

Ô s z i   s z a v a i m

L e f o r d í t s a

M á s é g ö v û   z e n é r e

FEKETE HÉTFÔ

   1973. július 16

annyi se volt

vagy csak annyi tán

lehullt egy levél

hisz annyi maradt a fán

annyi se volt

vagy csak annyi még

az is lehullt

mi fönt volt az elébb

annyi se volt

vagy csak annyi már

elszállt a madár

elfutott a nyár

annyi se volt

vagy csak annyi még

elôbb tündökölt

beborult az ég

annyi se volt

vagy csak annyi lett

besötétedett

besötétedett

ÉGSZ BENNEM

égsz bennem lángnál konokabban

bárha visszahozhatnám mosolyod

kék szemeid ibolyántúli enyhületét

bár csak körvonalakban

bár csak töredékben

lánggal koszorúzottan

jánosbogárnyi villanás

fényerejével

mért ne lehetne így

mi tegnap

pár napja

mi harminchat évig így volt

most benyitok Hozzád

szobádba

most mosolyogsz

most mesélsz

most megköszönöd a virágot

most megáldsz

szent tiszta kezeddel

most megidézlek

kilencvenkilencedik reggel

óh jaj

azóta vagy a sírban

ennyiszer téptem le a naptár

egy egy lapját nélküled

az én Trójám ledûlt

llionom leomlatt

beszakadt Pompejim Herkulánumom

a Nap elsötétült

komor fellegek csüngnek

konokul keményszik a láva

ki tett fehér botot kezembe

s ki veszi ki

ki szán jaj senki soha többé

születni egyetlenegyszer

meghalni minden percben lehet

örökké

BETEHETETLEN

tudtam egyszer elmégy

itthagysz mindent

magaddal viszel mindent

de nem sejtettem

hogy nyitva marad

betehetetlen az

ajtó utánad

tegnap óta

kisebb a hold az égen

kisebb a nap

s minden út elfordul

a temetô felé

SOHA FEKETÉBB

ki akart engem szentképnek

ha nem Te

gyertyatartónak fénynek

Grálnak

soha feketébb csendet

soha feketébb madarakat

feneketlenebb hallgatást

mi értelme tovább

csak érted tündököltem

ARCOD

a te arcod is eltûnt

a világból

annyi van csak jelen belôle

amit én hordozok

SEMMISEM

tudtam

semmisem vihet el

semmisem hozhat vissza

elmentél

semmisem kezdôdik el

semmisem folytatódik

semmisem fejezôdik be

sötétség térképe ez

léptékhossz egy a végtelenhez

tücskök fekete transistorán mérem

milyen mély az ôsz

milyen fekete az idô

MIT CSINÁLJAK

mit csináljak a szavakkal

ha meg se hallod

a betûkkel

ha el sem olvasod

virágaimmal

ha meg se látod

mondogatom verseim becézlek

nem is mosolyogsz

még kezedet sem emeled fel

ôk is némák

akár a szemed a szád

valamikor elfértem szíved alatt

mért vagyunk mindketten

oly tehetetlenek

mint letört lepkeszárny

TÁRGYAID

szívem megszakad

a cipôd

ahogy itt áll

az ágyad elôtt

nyolcvannyolc évig

mit tett meg e láb

az egyenlitôt

s még felét legalább

kikísérte Ôt

Apámat

három lányodat

s járta a temetôt

szívem megszakad

csak állnak

állnak örökké

az ágyad elôtt

a világvégeelôtti

vonulásban

tiszteletedre ôk

tisztelegve elvonulnak elôtte

a többi cipôk

SOHA TÖBBÉ

madarak mélabúja

virágok szomorúsága

gerlicecsontú idô

végetér

a tojáshéj lehull

a napok kitollasodnak

a fészekbôl kirepülnek

neked

nincs vissza

soha többé

MAGUNKRAMARADTAN

élünk

a mindentszétszabdaló mában

szobájában a szobában

tûnôdünk ,milyen volt'

,hogy szerette'

s kezdôdik a kirakós

összerakós

nyúlunk a fehér botért

kezdôdik az emlékezés

VÉGÜL MÉGIS

összezsugorodott lekicsinyült világ

emlékek

képek szobád falán

földrészem ennyi küszöbtôl asztalig

asztaltól ágyig szekrénytôl ablakig

világcella

világmagány

itt voltál itthon

ez volt a hazád

mosolyod tükre képernyôje arcaidnak

sóhajod erdôje szavaid tanúja

imáid antennája szobád

végsô jelenlét

utolsó héjjad oltalmad

utolsó lépésed végsô szárnycsapás

lélegzeted

emberi éghajlatod

szelíd domesztikált

lakható vitrined Ékszerem

nyolcvannyolc évig kerülgette

a halál

végül mégis rátalált

TE MINDEN

sorsod már emlék

Te Minden

megismételhetetlen

emberi létû

szakadatlan feledés

folyamatos föltámadás

INICIÁLÉK

kezdôdô iniciálék

madárív

katedrálisok

földmélyi sugárzás

emléked golfáramai

ahogy

fölmelegítik a csendet

TIED

tied bennem e csend

tieid a napok

kedd szerda csütörtök

péntek szombat

miket viszek cipelek

s tied reményem

hogy elérlek

icipici csillag

életem felett

MINT VAGONLAKÓ

mint vagonlakó

mindennap kisöpröm szívem

emlékeim

de már nem utazok

nem nô a sín s a kerekek

mozdulatlanok

NEM LEHET

nem lehet többé inkognitóm

fölismerhettek

a tegnapi sebhely mellett

mindennap új van

ORVOSI LELET

hiányod égetett

rajtam

égési sebet


Füvekre hajlik a dér

most már onnan bentrôl

örökké fúj a szél

most már onnan bentrôl

örökké havazik

most már onnan bentrôl

örökké megy le a nap

nem törli le senki

a deret szívemrôl


Donum

kaptál egy arcot

apád anyád arca

kaptál egy nevet

hordozd becsülettel

kaptál egy kezet

ne ereszd el ne ereszd el

kaptál egy szívet

igazíts rajta ha tudsz

kaptál egy világat

javíts rajta ha tudsz

kaptál egy életet

viseld el ha tudod

kaptál egy napot

még mindent jóvátehetsz


Dédelgesd

korom mindenbôl kivonta az aranyat

vasból a szentek költôk feje fölött a nimbusz

vasból a királyok koronája

madarak éneke

pillangók szárnya

aztán ahelyett is mûanyag

majd mûanyag-pótlás csupán

szomorú háromkirály

óvd dédelgesd azt a keveset

mit anyád szívébôl kaptál


Precízen

az öröklétbe ez is beletartozik

egyszer mikor késett a vonat

s az Élethez nem volt csatlakozás

s egyszer mikor oly pontos volt

mint a halottaskocsi

mely ajtóm elôtt megállt


Átlábalok

átlábalok a hatvanon

elsodort gázlóin éveimnek

átlábalok ezen a nyáron

magam Szent Kristófja

vállamon magammal

kezemben nyíló nyírfaággal

átlábalok szíveteken

könnyeimen

emlékeimen

kiöntött felduzzadt

mellékfolyóin életemnek

itt ott egy mosoly vízrelökve szigetnek

egy egy virág lámpásnak ablakba téve

hogy világítson

hogy megszárítsa csillagra akasztott gúnyám

hogy alhassak fûre dülve

mielôtt a csélcsap ôszi tücskök

hegedûibôl

elsöprô vihar szívemre dülne

mielôtt lezúgna leszakadna

a hólavina hóorkán vicsorogva

a ha engem nem találna

zúdulna dôlne síromra

mégse féltsetek

szívem akkor sem tudja betemetni

mert bizton megjön tavaszunk

virágzón elôrelépünk

non amnis moriar suttogják a fák

velük verseim

még kicsit élünk


Úgy kezdôdik

úgy kezdôdik

ez az ôszi zümm-zümm

ôszi lejtéssel

ôszi fán

mint valami

ôszi bú -- doromb

ôszi pentaton

parasztgregorián


Ezúttal is

ezúttal is rászedett bennünket

besurrant tolvajmód becsempészte magát

mint trójai faló az Ôsz

áznak a szalmakazlak

áznak a városok

gubancos csikaszok nyúzott lófejek

megkínzott csontú gerlicék

elvéreznek a füvek

veri a szôlôt földönfutó fákat

didergô harangszót

hatvan évemet

szívemet számat szememet

kezeimen a sebeket

ameddig látok a világot

kigyúlt az erdôn az elsô skarlát levél

tilos átkelés?

bordély?

útbeszakadás?

sorompó?

egy szerelvény utolsó vagonja?

vészkijárat az év háromszázhatodik ketrecébôl?

mely mint ostromállapot bekerít fogva tart?

szökj meg magadtól! mondogatom

bizony jó lenne valami szép

megvesztegetô

kevésrizikós visszavonulás

mint Zrínyié -- fordítottan

szökj meg magadtól

ne is találkozz vele

aranyvállapos szegénylegény

ágakat tördelô útonálló részeg

trágár utcaseprô

évszaki szemetesláda

csapdája nyárnak virágnak

tücskök fojtogatója

sose hívják

sose múlik el

s viszi magával sodorja

a hasrafordított halottakat

kiszúrtszemû igazságaink

álmaink kifordított tenyerû tetemét

mindent

ami megismételhetetlen

egy világvégelôtti meszesgödröt


Kiálts Esaiás

Custos quid de nocte

1.

ôrizô vagy strázsa

szabad hajdúlegény

vigyázod hazád

szalmafüst térképét az estben

ahogy a meleg leves párolog

eb csahol kútlánc csönög ló viháncol

vagy dal zümmög a messzi kéken el

a lombverésen bölcsô-múltba látni

azt vigyáztad most hazád

ôsök lábnyomát

ôs keletrôl nyugatra ballagót

ahogy arasznyi csiganyommal vonul

a történelmi belépôtôl a mostig

s a moston át

ahogy nyomult haladt -- mert ment --

hátrahagyott temetôk bizonyítják

hazád ôrizted s benne a magánost az egyet

az embert az egyént

apád az ôsöket szépapád

bukdácsolva is araszló lépteit

vele esett ami hazával nemzettel esett

ki ha hátrálva is ment elôre s föl

ha hullva is ezerszer fölállva

magasulva egyre oly magasra

törve önmaga fölé -- a végsô csúcsokig

saját terhében nemzetét cipelve

földre esve s Anteusként újulva szebbre

pirulva ritkulva egy-reményben ha mégis elér

talál új Meotiszt a Kárpátak közén

új Lebédiát azaz Hunniát

idô gázlóidon a történelmen át

2.

ôrizô mit hallasz -- custos quid de nocte --

egyfelôl az örök ungolást a mocsár-ingovány

lehúzó visszarántó dalát

vaksorsunk sodratát

másfelôl a hídrakók a cölöpverôk énekét

mert más hômérsékletû e táj

a még hozzánk nem domesztikált

másérvényû kétélû a sors

másjárású fönt a Göncöl a Kaszás

másként pörög a por fölött a szél

másként pönög a fáról hullt levél

másérvényû a szó a vallomás

ôrizô vagy

szemed a magasba vesdd

az embert -- besározta bár annyiszor magát --

ne sárba csillagokba keresd!


Balladáim

szarvas voltam

minden bokorban fönnakadtam

farkas voltam

minden golyó kilyuggatta bôröm

kés vagyok

magamat vágom ketté

kétszer haltam meg

kétszer támadtam föl

még énekelek

a madár még nem szállt ki

szívembôl


Összegezés

ingyen nem kaptam

semmit itt

a századot daloltam

jártam aszfalton de legtöbbet

mezôn bandukoltam

tegeztem a tücsköket

a rigók letegeztek

voltak ki szerettek

s akik nem szerettek

a vers nem takart egészen

itt ott kilógott lábam

elcsórták személyimet

elorozták parazsam

ha hideg volt fáztam

elnököt nem öltem

bankot nem raboltam

gépet nem térítettem el

hír után nem loholtam

Századom

megvettem a jegyet

a belépôt megfizettem

mindenért adóztam

barátom ne vess rám követ

ha nem leszek halhatatlan


Földközelbe

mindig látványosan

mindig tündökölni akart

rögtön földobta magát hétezerre

s ámulatba térdig vállig

húzta köpte a kondenzcsíkot

ne ne dobd fel magad

itt kell ügyeid megbeszélni

megvalósítani világod

véghezvinni tetteid

itt kell találnod magadra

fûalatti szférán

földközelbe


Jelkép és vallomás

esôverte életem

napszárította napjaim

sorsom medrében botorkálok

apám anyám

ôseim lelkén keresztül

megtaláltalak hazám

világító csillagaid alatt

hazatalálok Európa


Visszaszámlálás

minden voltam már

minden akartam lenni

mi lehettem volna még

megtörténtek a lehetetlenek

megtörtént minden ami lehetett

szinte ami lehetett volna még

szeretnék elférni saját sebhelyeimben


Lépésváltás

állok rivaldafényben naplemente

az a bizonyos

kezdôdô megdicsôülés

szívemet facsarom

mit várnak ilyenkor tôlünk

valami ilyeneket kellene mondani

sors végzet alkonyat este

Uram maradj velem lehanyatlik a nap

nyalogatom sebeim

légy bölcs s egyben vidám

körülményeid közt ez a legnagyobb hôstett

tán az utolsó

legvégsô jelenidôbe értél


Még nyílnak a

még süt a nap

még nyílnak a virágok

a madarak is szólnak

azért ez már nem az igazi

már tegnap sem volt az

az azelôtti is gyanús volt

s a jóval azelôtti

már régóta nem az

azért a madár már nem úgy szól

a tegnapi sem úgy szólt

és nem úgy szólt a tegnapelôtti

már régesrég nem úgy szól

csak az Angyal szeme ugyanaz

szemeim mögött

ahogy a Hegy mögül figyel

s nemsokára hazahív


A kötetek rövidítése

B	=	Búzaszentelés (1934)
J	=	Jegenyék üzenem a nyárnak (1936)
Gy	=	Gyümölcsoltó (1937)
P	=	Pók a tükrön (1938)
VÖ	=	Versek (Összegyûjtött, 1940)
V	=	Vadludak (1940)
R	=	Rapszódiák könyve (1941)
H	=	Hegyre menet ritkulnak a fák (1969)
Br	=	Bronzveret (1974)


Provideálni = a szent útravalót kiszolgáltatni


Szólítás = a Szentgyörgy-napkor fölmondott uradalmi béresek január elsejei költözködése


Ixion = mitológiai név


,,Innen kezdve, se erre, se arra, nincs út, csak az Úr nevében!'' (latin idézet)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973)338-4736
	Fax: (973)778-4263
	e-mail: felso@home.com
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@home.com

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.katolikus.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)