Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Nihil obstat. Dr. Michaël Marczell censor dioecesanus. Nr. 3144. Imprimatur. Strigonii, die 1. Octobris 1923. Julius Machovich vic. generalis. Tartalomjegyzék


Prohászka Ottokár: A bûnbánat szentsége

Nihil obstat.

Dr. Michaël Marczell

censor dioecesanus.

Nr. 3144.

Imprimatur.

Strigonii, die 1. Octobris 1923.

Julius Machovich

vic. generalis.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó

I.	A Messiás bûnbocsátó hatalmat hozott s hagyott maga után

II.	Az egyház bûnbocsátó hatalma föltétlenül szükséges és általános

III.	A bûnös az egyház lábainál

1.	A bánat teológiája

2.	Az erôsfogadás

3.	A gyónás

a) A bûnbevallás megrendítô hite s gyakorlata

b) A gyónás haszna

4.	Az elégtétel

IV.	A feloldozásban föltûnik a keresztény penitencia szentségi méltósága


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1924-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában a Szent István könyvek sorozat 15-ik köteteként. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Szent István Társulaté.


Elôszó

Ez a könyv rövidlete ,,A keresztény bûnbánat és bûnbocsánat'' címû tanulmánynak, mely mint pályamunka 1893-ban a Pázmány-egyetem hittudományi karán a Horváth-féle jutalmat nyerte el. Utoljára 1908-ban harmadik kiadásban jelent meg és már körülbelül egy évtizede nem volt kapható. Ez indította a Szent István Könyvek szerkesztô-bizottságát, hogy ezt a magyar közönség vallási tudásvágyát és intenzív hitéletét szolgáló kitûnô mûvet kiadványai sorába fölvegye. Sajnos, a Szent István Könyvek elôirányzott terjedelme a mûnek csonkítatlan kiadását nem tûrte meg! A tudós szerzô kegyes beleegyezését adta a mû összevonásához és a rövidítés elvégzését dr. Sebes Ferenc piarista teológiai tanárra hagyta. A rövidítés elve ez volt: A bûnbocsánat szentségérôl mély és gyümölcsös felfogást adni.


A Messiás bûnbocsátó hatalmat hozott s hagyott maga után

A bánat a vallások elmaradhatlan motívuma s az erkölcsiségnek gyengeségünkben és botlásainkban észszerû, rendfenntartó, javító, vigasztaló erénye! A bánat a kinyilatkoztatás rendjében, abból a pedagógiából, hol Isten lett az ember tanítója, abból a világra szóló ökonómiából, melyet a természet megrendült alapjain az Isten újra szervezett, ki nem maradhatott. Sôt amit az ember máshol hiába keresett, itt meglelte: talált bocsánatot. A hamvas bánat, mely végigkísért a földön s inkább ijeszt, mint békéltet, a természetfölötti rendben nyer észszerûséget; mert tudja, hogy amit bán, a bûn, bánata által megszûnik; egyedül a kinyilatkoztatás bánatán rezg a ki engesztelés sugara! Máshol az ész biztat és késztet a bánatra, de nem nyújt közvetlen bizonyságot a bocsánatról; fölveri a bánat csendjét a kétség: hátha nem bocsát meg az Isten? hátha vétkeim már meghaladták türelmének mértékét s azon túl fejem fölött haragos, ólmos az ég?

Csak a kinyilatkoztatás fonalán emelkedtünk ki ez ijesztô izgalmakból; megtudtuk, hogy a bûnbocsánat készen áll számunkra. Vannak-e emberi nyomort jellemzôbb s dúlt kebleket nyugtatóbb szavak, mint a próféta szavai? ,,Te tehát ember fia mondd Izrael házának: így szóllottatok, mondván: A mi gonoszságaink és bûneink rajtunk vannak, és mi azokban elepedünk: hogyan félhessünk tehát? Mondd nekik: Élek én! úgymond az Úristen, nem akarom az istentelen halálát, hanem hogy megtérjen az istentelen az ô útjáról és éljen. Térjetek meg, térjetek meg a ti igen gonosz utaitokról. Miért halnátok meg Izrael háza?'' (Ez 33,11-12) ,,Ha pedig az istentelen bûnbánatot tart minden bûneirôl... élvén él és nem hal meg.'' ,,Vajon akarom-e az istentelen halálát? -- úgymond az Úristen, és nem inkább, hogy megtérjen útjairól és éljen?'' (Ez 18,21-23)

Íme megtudjuk, hogy a sértett Isten vágyódik utánunk, hogy sajnálkozik rajtunk, hogy a bûnt terhünknek nézi, amelytôl fel akar szabadítani. Hogy mi ez a vágy annak a végtelen Istennek lényében, azt nem tudjuk; hogy az Isten vágya mily alakban fog áldólag elénk lépni, el nem gondolhatjuk, ha csak ugyanaz a kinyilatkoztatás a bûnbocsánatot magát nem állította volna vigasztaló valóságban szemeink elé. Azon vesszük észre magunkat, hogy a Megváltó, -- az Isten irgalmának megtestesülése, -- a bûn miatt jön. Bámulva csodáljuk e kifejlést. Az ember az ô bánkódó vallásával, mely a bûntôl szabadulást keres, s az Isten az ô Messiásával, kit a bûn miatt ad nekünk, találkoznak. Az ószövetség evangélistájának szemében ,,Jehova szolgája'' (Messiás) a ,,fájdalmak férfia'', ki ,,betegségeinket viseli és fájdalmainkat hordozza'', vagyis, aki azt az egész gyászos örökséget, azt a lelki és testi nyomorúságot, mely a bûnben s a bûnbôl rajtunk nyugszik, magára vette; ,,megsebesíttetett a mi gonoszságainkért, megroncsoltatott bûneinkért; a mi békességünkért van rajta a fenyíték és az ô kékségével gyógyultunk meg.'' (Iz 53)

A bûnbocsátás a Messiás sugárfénye. Az egész ószövetségen át, a messiási fogalom elôkészítésén és kifejlôdésén végig, a bûnbocsátás egyike a legmélyebb eszméknek. Az elsô ígéret is, mely a Megváltóra irányítja az elesett és bûnhôdô ember hitét, az ,,asszony ivadékát'' mint a kígyó fejének megtörôjét említi, kinek jóvá kell tennie a kísértô által az emberen ejtett kárt, a bûnt. A pátriárkák ivadéka a népekre árasztandja áldását, hogy levegye azt az átkot, amely a népeken a bûn miatt sötétlik. A húsvéti bárányáldozat, Izrael áldozatai általában, a jövendô Messiás reflexei, tükrözései; szemléltetik a módot is, amelyben a Messiás ,,Izraelt megváltja''. Mert miféle megváltás kell Izraelnek? Az áldozatok hirdetik: Izrael nem ismer más áldozatot, mint áldozatot a bûnért, s ha naponként meg is újítja áldozatát; de megújul bûne is; a bûn nem enyészik el ez áldozattól, hanem mélyebben s érzékenyebben veszi bele magát az öntudatba; maguk az áldozatok fokozzák a keserves tapasztalást, nyomósítják az ember tehetetlenségét. E megvilágításban azután jobban értette meg prófétáit s gyengédebben simult reményeiben hozzájuk. Az ô Messiása a ,,fájdalmak férfias, ,,aki megsebesíttetik gonoszságaiért'', szenvedve, áldozatul hozva önmagát; ,,Megváltónkká'' lesz, ,,mert az uralkodik rajtad, ki téged teremtett, seregek Ura az ô neve; és a te Megváltód Izrael szentje, az egész föld Istenének neveztetik''. (Iz 54,5) Dániel, a vágyak és remények embere, tudja, hogy 62 évhét után megöletik a Krisztus, hogy halálával ,,véget érjen a bûn, eltöröltessék a gonoszság és eléhozassék az örök igazság''. (9,24)

E néhány vonás, melyet a Messiás alakján kiemeltünk, magyarázza azt a tényt, hogy az idôk teljében Izrael a Messiást, mint Megváltót a bûntôl üdvözli. Zakariás, a boldog apa, üdvözli fiát: ,,És te gyermek a Magasságbeli prófétájának fogsz hívatni, mert az Úr színe elôtt jársz majd, hogy közöld népével az ô bûneik bocsánatát.'' (Lk 1,76) Az angyal is eloszlatja József kétségét: ,,Fiat szül pedig, kit Jézusnak fogsz nevezni, mert ô szabadítja meg népét bûneitôl.'' (Mt 1,21) Keresztelô Szent János már ujjal mutat rá arra, ,,ki elveszi a világ bûneit''.

Zsidó és pogány, az egyik a kinyilatkoztatás fényében, a másik az elferdített hagyomány s a ki nem elégített szív sejtelmeivel rámondják: ez kell nekünk, ezt vártuk. Bûnbocsánat, -- ez a Messiás áldása és hatalma! Nincs oly szó, mely a Messiás erôteljes és vigaszos nyelvét jobban jellemezné, mint ez: ,,Bízzál fiam, megbocsájtatnak a te bûneid''. (Mt 9,2) Ez isteni szózatba belerendül az inaszakadt; lelkében száll meg elôször az abszolúció olajágával a galamb, azon inaszakadt lelkében, kiben az emberiség lelki és testi nyomorúsága jelképeztetik oly találóan, oly híven, hogy a Megváltó vele való találkozásában ismerte fel a pillanatot legnagyobb céljának kinyilatkoztatására s az ô lelkét választotta ki arra, hogy bánatának s nyomorának mélységében elsô fogja föl a vigasznak hatalmát, mely e szavaiból a világba árad. Emberi szóval, -- tehát azokon a hangokon, melyekkel panaszkodunk és sírunk, melyekkel az Isten könyörületét ostromoljuk, -- halljuk meg egyszersmind azt: megbocsáttatnak bûneid. Hogy pedig tudjátok, ne csak higgyétek, hanem tudjátok, hogy a bûnbocsánat hatalma már közétek szállt, hogy erkölcsi világtokban mint régi számûzött kegyelemmel teljesen megjelent; hogy tudjátok, hogy az ember fiának hatalma vagyon a földön a bûnök bocsánatára, monda az inaszakadtnak: ,,Kelj fel, vedd ágyadat és menj''. Az emberfia megbocsátja testvéreinek a bûnöket. Neki hatalma van rá; emberi akarattal, emberi szánalommal, emberi szóval közli velük a bûnbocsánat kegyelmét.

Boldog bûnösök, bennetek megnyugvást talált a világon reszketô nyugtalanság! Mi kell nektek más, mint a Magdolnához intézett szó: menj és ne vetkezzél! Bûneid meg vannak bocsátva, a pokoltól megszabadultál, adósságod törlesztve van...! De az emberfia testvérünk nekünk is; az emberi természet valamennyi viselôje rá van utalva; hatalma a földön a bûnök bocsánatára örök. Ô Megváltóul adatott a raboknak és gyengéknek; a gyengéknek az igazságban, mint tanító; a gyengéknek a jóban, mint bûntörlesztô, áldozó; a gyengéknek az elszigeteltségben és visszavonásban, mint vezér, parancsoló, király! Ez a hármas tekintély folyik össze Krisztusban; ezt a hármas tekintélyt hagyta az ,,Isten házában'', az ,,Isten községében'', az ,,Isten élô templomában'', melyben már nem Izrael népe lakik, hanem minden nép és nemzet. Ezt az ,,Isten házát'' Egyháznak hívjuk; ennek a nagy testnek Isten a lelke s Krisztus a feje s ezen boldog közösség óta a fej s a tagok közt -- van nekünk bûnbocsánatunk.

Istennek úgy tetszett, hogy a bûnbocsátást egy szentséghez kösse. E rendeletben befejezését nyerte az Isten irgalmas terve a bûnbocsátásra nézve s épp úgy kielégítést nyert a kétkedô ember bizonytalansága. Az ,,emberfiának'' folyton kell bûneinket bocsátania; mi mindnyájan akarjuk ,,hatalmát'' érezni, mindnyájan akarjuk hallani: bízzál fiam... Íme ez a kiirthatlan s következetes vágyódás ugyanaz, mely hajdan csak bocsánatot keresett; most, miután a bocsánat Krisztus szavaiban hangzik: ezt a Krisztust keresi. Az egyház szentségei a mindig élô Krisztusnak velünk való közlekedése. Ha Krisztus nekünk minden, ha Krisztusnak van hatalma újjászülni, átalakítani, táplálni az embert; ha Krisztusnak van hatalma a földön megbocsátani a bûnt: a hívô lélek az ész és a szív logikájával keresi ezen áldó hatalomnak közvetlenségét: keresi Krisztus bûnbocsátó tevékenységét. E krisztusi tevékenység a szentségekben nyilvánul. A szentségek a Krisztus helyettesítésérôl szóló katolikus tanításnak gyönyörû alkalmazásai. Krisztus orgánumokat állít fel, amelyekben s amelyek által végzi azt, amit hajdan ô maga végzett. Az apostolok s az apostoli hivatal különféle hordozói, mind Krisztus helyettesei, kik Krisztus helyett keresztelnek, Krisztus helyett bûnt bocsátanak, Krisztus helyett tanítanak; a hivatal csak árny, a substantia a Krisztus; a helyettes ember aktusa csak árny, a substantia Krisztus cselekedete; az ember szava csak burok, a benne rejlô igazság a Krisztus tana. ,,Krisztus helyett járunk el követségben, úgy mint az Isten intvén mi általunk.'' (2Kor 5,20) Krisztus mi általunk; ez minden cselekvés, minden szó, minden jel értelme... ez a szentség fogalma: Krisztus mi általunk bocsátja meg a bûnt... ez a penitenciatartás szentsége!

Mily mélyreható félreértése a kereszténységnek a tagadás, amely a szentségek s nevezetesen a penitenciatartás szentsége ellen is irányul. Megszakítja a szentség -- azt mondják -- az összeköttetést, a boldogító emberi viszonyt Krisztus és a lélek közt; Krisztus és a lélek közé idegen, lanyhító tényezôt csúsztat be. De ha nem félünk attól, hogy Krisztust Isten s ember közt közbenjáróul elfogadjuk, ha ellenkezést nem találunk abban, hogy az Isten az emberi természetet magára vette s hogy e hozzánk való hasonulásban, ez emberi testben, ez emberi gondolatokban, szavakban az általunk meg nem közelíthetô Istennek leereszkedését s velünk való összeköttetését eszközölte: miért ne ismernôk el észszerûnek és szívszerûnek, sôt az ész s a szív követelményének azt, hogy ez a Krisztus mindazon pontokon, melyeken életünk legfôbb érdekei felemeltetést és megdicsôülést várnak, melyeken isteni közbelépésre számítunk, maga tegyen, maga áldjon, maga nyugtasson?! Ezt a szentségek által teszi. Katolikus kereszténység, tied a gyôzelem, te megértetted az embert, te megértetted Krisztust! Az ember kívánta az Istent testvérének ... ez a megtestesülés, ez a Krisztus; az ember kívánt Krisztussal emberi viszonyban lenni, vele emberileg közlekedni, emberi szavai által oktattatni, emberi szavai által szívét megnyugtatni s te benne megtalálod ezt is! Te a Krisztus tekintélyével tanítasz, Krisztus helyett keresztelsz... Krisztus helyett oldasz, Krisztus helyett fenyítsz. Te nem szakítottad szét az embert; te a kereszténységet nem láthatatlan hitbe, száraz, vigasztalan, erôtlen absztrakciókba öltöztetted; kezeidben van az igazság, nem mint angyali, hanem mint emberi; egyszóval mint istenemberi; az ember- és Isten-fia.

Engedjünk e belátásnak, fénye meglepô! Krisztushoz is sereglettek emberek, szegény bûnös, terhelt emberek; emberek, kiknek a szégyen volt keresetük, kik a gyalázat pályáján haladtak; azok leborultak elôtte, sírtak elôtte, nyomorúságuk öntudata vagy nyilvános gyalázatuk vádolta ôket s Krisztus hozzájuk fordul, vigasztalja ôket, megbocsát nekik. Hol van az igaz kereszténység? Nem lesz-e ott, ahol ugyanezt teszik azok, kik ,,Krisztus helyett járnak követségben?''

Az Úr Jézus világosan így rendelkezett s ezt akarta. A legmélyebb pszichológiával van ez megírva Szent János evangéliumában: ,,Békesség nektek. Amint engem küldött az Atya, én is küldelek titeket. Ezeket mondván, reájok lehelé és monda nekik: Vegyétek a Szentlelket. Akiknek megbocsátjátok bûneiket, megbocsáttatnak nekik; és akiknek megtartjátok, meg lesznek tartva''. (20,21-23) Gyönyörködjünk e szavak vigaszos igazságában!

E szavak föllebbentik az egyház organizmusának alapgondolatát. Krisztus, a világ üdvössége, az üdvözítô hatalmat, az üdvözítô munkát, mint az áldás folyamát mutatja be nekünk, mely az Atyából kiindulva a Fiúba áramlik s a Fiúból az apostolokba. A munkát, az Istenfia mûvét ismerjük; ez az a messiási mû: a bûn eltörlése. E mû, e cél kizár egyszersmind minden kétséget a ,,bûnök'' értelme iránt. Vajon büntetést ért-e Krisztus, vagy áldozatot a bûnért? áldozatot bizonyára nem, mert áldozatot oldozni vagy kötözni nem szokás; de büntetést sem ért Krisztus kizárólag: mert Krisztus bûnt jött törülni, ezt bizonyítja a Messiás fogalma; ezt bizonyítja az újszövetség lényege, mely nem a külsô megigazulást vette célba, mint a zsidó törvény, hanem a belsôt; mert ott tátong a seb, melyre írt nem talált a szív a képekben, az állat-áldozatokban és mosakodásban; ezt bizonyítja végül a büntetésnek és bûnnek összefüggése, mert örök büntetést engedni s a bûnt el nem engedni, ez lehetetlen. Az Isten barátjává lenni s tôle elválasztottnak, elátkozottnak lenni, szintén ellenmondásba vezet. Aki büntetést tud megbocsátani, az tud bûnt is elengedni; ha tehát Krisztus hatalmat ad a bûnbocsánatra, valóban a bûn alatt magát a lélek foltját, az Isten-sérelmet érti. Ez az a páratlan hatalom, mely az emberfia hatalma, amelyet nem adhatott néki a világ; hanem Ô hozta a világra! -- ezt adta neki az Atya. Krisztus ezt hordozza! Most pedig ráruházza apostolaira a Lélek által; szíve melegét, szeretetét, az ô lelkét közli velôk; azt a Lelket, mely által élünk, melybôl újjászületünk; amelyet a lelkileg holtakra úgy áraszt, mint ahogy Ezekiel látomásában Isten árasztja lelkét a száraz csontokra s a holtak élni kezdenek! Az apostolok elevenítôink azon szavak erejében: akiknek megbocsátjátok bûneiket, meg lesznek bocsátva. Íme Krisztus s az apostolok egy mûvön, egy célra dolgoznak ugyanazon hatalom erejében!

Tehát létezik hatalom, tekintély, küldetés, mely az embereket boldogítani fogja: a küldetés és hatalom fölülrôl. Krisztus küldetik az Atyától azzal a hatalommal felruházva, amely az embereket megszentelje és megigazultakká tegye, mely bûneiket megbocsássa s ôket az üdv útján vezesse és gondozza; Krisztus pedig küldi tanítványait ugyanazon hatalommal, ugyanazon munkára, ugyanazon célra. Amint engem küldött... az Atya: úgy küldlek én is titeket! Tehát az Isten erejével eszközlött áldás csak a valódi küldöttôl jön; Krisztusban van e hatalom és áldás, mert ô az Atya ,,apostola''; a Fiú apostolai, vagyis küldöttei pedig bírják ezt a hatalmat és áldást, mert Krisztus közli velük. E küldetésen alapul az egyházi hivatal. Az egyházi hivatal valóságos hatalom; minden népakarattól független. E küldetés s e hatalom erejében intézi az ,,egyházi hivatal'' s az ,,egyházi szolgálat'' Krisztus községét. A megtértek nem avégre léptek az egyházba, hogy ott parancsolgassanak, hanem hogy engedelmeskedjenek. Nagy nyomatékkal adták értésökre, hogy ôk tagjai lesznek a testnek; eszerint tudták, hogy nekik, mint tagoknak, már a dolog természeténél fogva szükségképpen kötelmökké vált az egyházi test felsôbb szerveitôl eredô ösztönzéseknek engedelmeskedni. A küldöttek hatalmuk öntudatában voltak. Szent Pál, Péter, János az ô leveleikben nagy nyomatékkal emelik ki az apostoli méltóságot és hatalmat, melynek a hívektôl, bár mérsékelten, s nagy elnézéssel, föltétlen meghódolást követelnek. Ôk bírták s gyakorolták a hatalmat s átadták maguk után másoknak. Miként az Úr mondá apostolainak: ,,Nem ti választottatok engem, hanem én titeket'', úgy mondták azt az egyház tisztviselôi a községeknek: Mi vagyunk, kik mint Jézus követei és eszközei titeket tanítottunk, megtérítettünk, megkereszteltünk; ragaszkodjatok hozzánk, mert nekünk mondá Krisztus: ,,Bizony mondom nektek, amiket megkötöztök a földön, meg lesznek kötve a mennyben is; és amiket feloldoztok a földön, fel lesznek oldozva mennyben is.'' (Mt 18,18) S e hatalmat részletezte és meghatározta: ,,Akiknek megbocsátjátok bûneiket...'' Az apostolok Krisztus egyházában, az Isten házában ,,Krisztus szolgái és Isten titkainak sáfárai gyanánt'' álltak. A többinek mindnek hozzájuk kellett csatlakozni; a hívek ,,Isten titkainak sáfáraiul'' magukat sohasem tekinthették; mert nem rendeltettek Krisztustól; s ennek következtében mindig alárendeltségben maradtak. Az ôsegyház lelke az apostolok ,,hivatala'' s az általuk behelyezett szilárd, emberi önkénytôl ment ,,szolgálat'', mely azáltal létesült, hogy az apostolok átruházták teljhatalmukat másokra, mint Szent Pál Timóteusra és Titusra, kiknek feladatuk volt, hogy tanítsanak és ôrködjenek a tanítás tisztasága fölött, tegyenek elöljárókká és presbiterekké ismét másokat, és a Krisztustól hallott tannak derék és alkalmas férfiak által való terjesztésérôl gondoskodjanak: ez mind a Szentlélek erejében történik; mert Szent Pál mondja a Miletbe hívott efezusi elöljáróknak: ,,Vigyázzatok a nyájra,... melyen titeket a Szentlélek püspökökké tett az Isten egyházának kormányzására, melyet maga vérével szerzett.'' (ApCsel 20,28) Aki e hivataltól elszakadt, mást tanított, vagy fellázadt: az mind, épp ezáltal az egyházon kívül volt.

Hatalom... ismétlem, ez a döntô szó! Az apostoli egyházban voltak hivatalok, szolgálatok, hatalmak; -- az apostoli egyházban e hivatalok és szolgálatok kötöttek, oldoztak; szóval az apostoli egyház bírt kötô és oldó hatalommal Krisztus helyett és Krisztus nevében, s ha ezt elfogadjuk, nincs nehézségünk a bûnbocsátó hatalom elfogadásában. A Szentírás pedig világosan említi a kötést és oldást; két helyen mondja Péternek Krisztus, hogy oldhat, köthet, mint akinél van az ,,ország hatalma''. S az egész apostoli kollégiumnak, melyben Péter is volt, ugyancsak hatalmat ad ,,bármit'' oldani és kötni. A régi egyház szervezete szolgáltatja nekünk e szavak legvilágosabb kommentárját, s a filológiai soványságok, melyeket arra nézve felhoznak a protestánsok, hogy ,,kötni és oldani'' kitétel nem jelent valóságos jogot-, törvényt-, büntetést-szabó, kormányzó hatalmat, a századok életével szemben csak gyönge döngicsélésekül tûnnek fel. De a filológia is hangosan bizonyítja, hogy a zsidó nyelvszokás a legrégibb rabbiknál átlag, midôn parancsról, tilalomról, törvényhozásról vagy kormányról s törvényeltörlésrôl van szó, ez igéket használja; -- a görög szentírásban csak két helyen jelentenek annyit, mint megengedni, megtiltani, parancsolni... máshol mindenütt hatalmat jelentenek; e jelentést a profán ,,graecitas'' is fönntartja s szemetszúró példa rá Isis királynénak szicíliai Diodor által említett sírirata: ,,Én vagyok ez ország királynéja, Isis... amit én megkötök, azt föl nem oldja senki.'' Ez Isis királynôi hatalma! Különben eltekintve a ,,kötni és oldani'' általános s elvontan vett jelentésétôl, ez a kifejezés ,,bûnt oldani'' sohase jelent mást, mint bûnt bocsátani, akár a szent, akár a profán írásban.

Krisztus szava s az imént adott magyarázat e hatalmat isteninek nyilvánítja. A farizeusok nehézsége, hogy kicsoda bocsáthatja meg a bûnt, hacsak nem az Isten, a legkezdetlegesebb jogi fogalmak következménye. Természetes, hogy az apostolok e hatalmat attól nyerik, akié, ti. Istentôl. Ember nem bocsáthatja meg az Isten sérelmét... mindenesetre nem, a maga merô jószántából és kedvébôl; de hiszen a bûnbocsánat szavai Krisztus nevében, Krisztus helyett mondatnak, -- a bûnbocsátás szavai ,,szentségi szavak.'' Állítsuk párhuzamba e hatalmat más, Istentôl nyert hatalommal! Holtakat feltámasztani, isteni hatalomnak mûve. Mit tesz az az ember, akinek e hatalom jutott? Semmi mást, mint amit máskor tesz: akar! Így például: mi történik, mikor járni akar valaki? Az akarat elhatározza magát s egy akarati mûködést létesít, mely determinálja a ,,járási hatalmat''. S mi történik, ha a holtat feltámasztja a szent? Akaratában egy elhatározás kél: akar s ez akarat determinálja a holtakat feltámasztó erôt; de ez nincs benne; ez az Istené! Íme az Isten úgy rendelte, hogy e kegyelemmel kitüntetett ember akaratának megfeleljen az isteni erônek e tette. Éppen így vagyunk a szentségekkel. Krisztus rendelte, hogy az ô nevében eszközölt cselekedetek s a helyette mondott szavak kíséretében mûködjék az isteni erô.

A bûnbocsátás fönséges hatalmában való hitet az egyház hagyománya, mindennapi élete, küzdelmei, fájdalmai, könnyei bizonyítják. Ugyanazon érvekkel élt, amelyekkel mi; hatalmát Krisztus szavaiból Péterhez: ,,neked adom a mennyország kulcsait...'' (Mt 16,19) s a többi apostolokhoz intézett megbízásból (Mt 18,18) s Jánosnak oly világosan elénkbe adott versébôl (Jn 20,21) bizonyította. Föllázadt ellene Montanus és Novatianus. A montanisták elismerték, hogy van az egyháznak bûnbocsátó hatalma, de tagadták, hogy ez a hatalom minden bûnre kiterjed; különböztettek ugyanis bûnök közt, amelyeket az egyház feloldozhat s olyanok közt, melyektôl fel nem oldozhat. Az Istenhez utasították a bûnöst; elválasztották Krisztust egyházától; nem bírtak fölemelkedni a szeretet követeléséhez, mely az Isten tetteit és szavait az egyházban megtestesülve akarja látni. A sötét Tertullián, ki kezdetben az egyház misztériumát a bûnbocsátó hatalommal felruházva tisztelte, írja: ,,Ha azt gondolod, hogy még zárva van az ég, emlékezzél rá, hogy az Úr Péternek s általa az egyháznak hagyta a kulcsokat.'' (Poenit. 10.) Késôbb Zefirinus pápát így szólítja meg: ,,Mutasd ki, apostoli férfiú, a prófétai csodatetteket s akkor én is elismerem, hogy isteni hatalmad van s hogy méltán tulajdonítasz magadnak bûnbocsátó hatalmat.'' (Pudic. 21.) Tertullián rosszul argumentál! Nem a prófétai csodatettek által, hanem a kulcsok hatalma által nyílik meg az ég. Novatián is az Istenhez utasította a bûnösöket; nem mondta, hogy ne bánják meg bûneiket s hogy ne vezekeljenek; de távol tartotta magát minden ítélettôl; nem akart oldozni, de nem is akart kötni. A bûnösök magukra maradtak, néztek az égre, kiáltottak s nem kaptak feleletet. Nem érezték, hogy Krisztus testében vannak! Novatián és hívei pedig, a ,,tiszták'', beérték tisztaságukkal s meghagyták a tisztátlanokat mocskaikban.

De az egyház fel nem adta az apostoli gondolatot, hogy Krisztus helyett old és köt. Nem kötött velük békét azon magyarázattal, hogy hiszen a bûnbocsátás csak buzdítás, csak kijelentés, hogy az Isten megbocsát. Ha így értelmezi Krisztus szavait, akkor a paracletus Montanus, Prisca és Maximilla próféták, Novatián, az elôkelô, tiszta, katharosz közönség, a szellem arisztokráciája, mind kezet fognak vele.

A régiek fogalma szerint az egyház Krisztus folytonos teste, az egyházban van a Krisztus; ô keresztel, ô old. Ha a szentségi tan még nem is volt kifejlesztve, de az egyházi öntudatban és életben, mint közvetlen gyakorlat folyton érvényesült. Az egyház oly közel áll Krisztushoz, hogy bizonyos cselekedeteket Krisztus általa végeztet; az egyház ,,miniszterialiter'' kegyelmez és elítél; Krisztus teszi, de az egyház kezével. A különböztetés Krisztus és az egyház közt sohasem szakítja meg ezt a belsô összefüggést; tartsuk ezt jól szem elôtt: a szent atyák, midôn valamit az oldó és kötô hatalomban csakis Istennek tulajdonítanak, ez soha nincs az egyház kizárásával mondva, mert az egyházzal Krisztus old és köt: amiket megkötöztök a földön, meg lesznek kötve a mennyben.

A keresztség és penitencia közt való különböztetés, ez a nagy elôszeretettel fejtegetett párhuzam bizonyára szemeink elé állítja azt is, hogy a bûnbocsátó hatalom nem volt azonos a keresztséggel. Az eretnekek kislelkûsége sohasem szállt oly mélyre, hogy a keresztség erejét is tehetetlennek tartsa bármily nagy bûnökkel szemben. Nem, a keresztség minden bûnt törül még a kétkedô ember szemében is. Kétkedésük csak ott kezdett kísérteni, ahol a keresztség után kezdôdik a bûn, s ahol az elesett kereszténynek biztatásául rámutat az egyház a kulcsok szimbólumára, a hatalomra, mely old és köt, melynél fogva, akiknek megbocsátja bûneiket, meg lesznek bocsátva s akiknek megtartja, meg lesznek tartva... E szavak hallatára a benyomás közvetlensége kizárja a lehetôségnek még árnyékát is, hogy Krisztus itt a keresztelést érti. Ki zavarhatja össze a keresztséget oldással és kötéssel? Kicsoda a mosás szertartását erkölcsi kötelékek jogérvényes megszüntetésével, vagy megerôsítésével? Itt hatalomról van szó, melynek két különálló aktusa van, mely gyakoroltatik akkor is, ha old, akkor is, ha köt. Senki sem gyakorolja a természetfölötti, kötési hatalmat, mikor nem keresztel; a keresztelési hatalomnak nincs két aktusa: keresztelni és nem keresztelni; de igenis, aki nem oldja föl a bûnöst, hanem megköti, az természetfölötti, krisztusi ténykedést végez. -- Azonkívül méltán kérdezzük: miért korlátozzuk Krisztus szavait így: ,,amely pogányoknak megbocsátjátok bûneiket, ti. a keresztség által, meg lesznek bocsátva?'' Ha Krisztus, mint azt e magyarázók megengedik, igazán bûnbocsátó hatalomról beszél s ha e hatalmat sehogy sem korlátozza, sem a személyeket illetôleg, mert azt mondja ,,akiknek'', sem a bûnöket illetôleg: miért korlátoznók akkor mi ekkép, hogy csak a pogányokat érti? S miért csak a pogányokat s miért nem a keresztényeket? Vagy talán ez utóbbiak hátrányosabb helyzetben legyenek? Valóban különös! Krisztus az egyháznak annyi kegyelemszert, annyi eszközt adott a hívek üdvének elômozdítására, s a bûnnel szemben, mely már a kebelében lévô lelket nyomja: üres kézzel áll az egyház?! Nem segíthet nyomorultjain; gyógyszerei az idegeneknek szolgálnak; gyermekeivel szemben vigasztalan s tehetetlen?! Ha pedig az egyháznak valóban van hatalma Krisztustól arra a célra, melynek Krisztus szolgált; ha az egyháznak valóban kell folytatnia Krisztus mûvét, mely a bûn rontása: akkor e hatalmat a keresztelésre szorítani nem lehet; e hatalom sokkal tágasabb, általánosabb, közvetlenebb lesz s fel fogja magán tüntetni Krisztus szívének, a lelkek üdvözítôjének, szeretôjének, orvosának hatalmát.

Tehát a Messiás bûnbocsátó hatalommal jött le a földre. Ilyen Messiás kellett az emberiségnek! S ezt a bûnbocsátó hatalmat átruházta másokra, úgyhogy ez áldásthozó hatalommal szemben áll minden bûnös szív -- nem kell a Messiás korába visszavágyódnia! -- egész a világ végéig.


Az egyház bûnbocsátó hatalma föltétlenül szükséges és általános

Úgy adta-e Isten az egyháznak a kulcsokat, hogy más kulcsokat az ember nem talál az Isten országába? Szükséges-e okvetlenül alávetni magunkat, vagy pedig csak úgy adta-e Krisztus a hatalmat, hogy aki akar, használja fel ez oldó hatalmat, aki pedig nem akar, az lépjen a népek bûnbocsánatot keresô ösvényére? Mert hisz akik nem keresztények, azoknak is csak tán megbocsátja Isten az ô bûneiket? vagy nem? Ki állíthatná ezt ugyanakkor, midôn az Isten irgalmáról beszél?

Távol legyen! Ez irgalomra még csak gyorsan tûnô árnyékot sem vetünk! Az Isten bizonyára adott módot, hogy a nem-keresztények is bûnbocsánatot nyerhetnek s az egyház mégis fönntartja az ô követelését, hogy az Isten mondá: neked adom a mennyország kulcsait; nincs más kulcs; függetlenül tôlem, kulcsaim nélkül senki sem mehet be. Enyém a bocsánat, én oldok, én bocsátók, senki más!

Nézzétek e különös tüneményt! Az egyház akar bûnt bocsátani, de e hatalmat kizárólag magának követeli! Követelése rendületlen, feltétlen, elengedhetlen. Mindenkinek, akinek bûne van, ha kegyelmet akar, itt kell azt keresnie. Nézzünk jobban szemébe e felséges hatalomnak. Az a szelíd, a siránkozóval síró, a bánkódóval bánkódó, az Isten irgalmát a bûnössel leesdô egyház, mely szelídségében az Isten nagyságát utánozza, ki nem ereszti kezébôl az igazság jogarát. A zsoltáros szavai szerint: justitia et pax osculatae sunt; ez a justitia ott van az egyházi hatalom fönséges homlokán s az isteni jelleghez illô komoly színezetet lehel azokra a különben mosolygó, irgalmas vonásokra. A kulcsokat kezébôl soha ki nem ejti, a bûnösöknek alávetését hajthatlanul követeli. Ez a lelkiismereti fórum olyan, hogy a bûn tôle függetlenül soha meg nem bocsáttatik, még akkor sem, ha a bûnös e függést nem ismeri; a függés azért tény, a tárgyi rendben megvan, valamint a tárgyi rendben megvan a vérkeringés s általa élünk, még akkor is, ha róla semmit sem tudnánk.

Krisztus így akarta, szavai bizonyítják: ,,Akiknek megbocsátjátok...'' vagyis: ha ti megbocsátjátok, megbocsátom én is, ha ti megtartjátok, megtartom én is... Senki se gondolja pedig, hogy ez a Krisztushoz nem méltó alárendeltség! Nem alárendeltségrôl van itt szó, hanem csak azon általános törvényrôl, hogy az Isten a másodrendû okok által hajtja végre szándékait; azért adott nekik erôket, azért adott apostolainak is bûnbocsátó hatalmat. Mit tehet az apostol e hatalmánál fogva? Megtarthatja a bûnt, -- fölteszem mindig, hogy érdem szerint ítél, mert ha nem ítél érdem szerint, hanem önkénybôl, akkor nem is él az Istentôl adott hatalommal, -- tehát megtarthatja a bûnt s így azt eszközli, hogy a bûnösnek a bocsánatot ismét nála kell keresnie s e hatalomtól függetlenül bûnétôl nem szabadul. Ha ugyanis volna más út is a bûnbocsánat elnyerésére, akkor a bûnt hatályosan megtartani nem lehetne; a bûnös ugyanis azt gondolhatná magában: az egyházi hatalomtól nem nyertem bocsánatot; sebaj! van még más út is; majd azon boldogulok. A bûnmegtartó hatalom semmis volna, inkább formalitássá vékonyodnék. Ha tehát valóban van az egyházban hatalom a bûn megtartására, akkor e hatalomtól kell függnie a bocsánatnak is; kell, hogy az egyházi hatalom a bûnbocsánatnak egyetlen eszköze legyen; kell, hogy tôle függetlenül a bûn meg ne bocsáttassák.

Vagy talán csak azon bûnök megtartása körül legyen hatályos az egyházi hatalom, amelyek az ô ítélete alá terjesztettek, a többi pedig keresheti a bocsánatot, ahol akarja? Mi e megkülönböztetésrôl semmit sem tudunk, sem a Szentírásból, sem a dolog természetébôl s épp azért azt egyszerûen elvetjük. A Szentírásban Krisztus közli az ô Lelkét s vele az ô hatalmát a bûnbocsánatra és bûnmegtartásra. Közli szeretetbôl; s a bûnök fölött ítélô fórumot is csak a hívek javára állítja föl. Ki akarja elégíteni az irgalmat keresô szívet; természetünknek megfelelô nyugtatást akar adni emberi szóval, amely szó az övé legyen, krisztusi ,,absolvo'' jegyen; valamint krisztusi a hatalom is, melynek erejében kimondják. De ha e fórum nem elkerülhetetlenül szükséges, ha van más út is a bûnbocsánatra, fogja-e vonzani az embereket egy oly bíráskodás, mely elôtt fel kell tárni a szív legtitkosabb gondolatait, lábbal kell taposni fensôbb hôsiességgel a természetes szégyenérzetet, meg kell alázni magát, még ha csikorog is bele lelkünk? Fogja-e vonzani az embereket az ilyen eljárás, fôleg ha meggondolják, hogy úgy is járhatnak, hogy megtartatnak bûneik s következôleg újra kényszerülnek átesni a vizsgálaton és ítéleten? Nem!... ha volna más biztos, Krisztus által is helybenhagyott útja a bocsánat elnyerésének, akkor a gyónással, megalázással összekötött apostoli bûnbocsátó hatalom a régi buzgalom letûntével szintén tevékenységen kívül helyeztetett volna már! Bûnbocsátó s egyben még bûnmegtartó hatalom ellenmondás nélkül csak úgy képzelhetô, ha alája van vetve minden bûn; ha nélküle meg nem bocsáttatik egy sem. S valóban így van! A bûnbocsátó hatalom a kulcsok hatalmának egy része és osztozik annak fôtulajdonságaiban:

1.	általános, minden bûn alája van vetve,

2.	egyetlen, nincs más eszköze a bûnbocsánatnak, -- mint Krisztus bûnbocsátó hatalma is általános és egyetlen.

Mindenkinek csakis nála kell keresni irgalmat. Neked adom a mennyország kulcsait, amiket megkötsz... Lehet-e e szavakkal szemben álmodni arról, hogy igen, neked adom a kulcsokat, de azért boldogulhat nélküled is, aki akar?

A gondolat, hogy minden bûnt alá kell vetnünk s hogy a kulcsok hatalmától független bûnbocsánat nincs, az egyházban csorbítatlanul fennállt. Szent Ágoston 392. beszédében az egyház öntudatából beszél, midôn a kulcsok hatalmát általános, egyetlen eszköznek mondja a bûnbocsánatra: ,,Senki se mondja, titokban tartok penitenciát, Isten elôtt tartok; tudja ô, aki megbocsát nekem, hogy mi van szívemben. Tehát hiába mondatott: miket megoldoztok...? Tehát hiába adattak át a kulcsok az egyháznak? Meg akarjuk talán hiúsítani az Isten evangéliumát? értelmetlenekké tenni Krisztus szavait?'' Így beszélnek a gyenge lelkek, kik komolyan nem akarnak, kikben elhal a bánat, mert nincs ereje, hogy külsôleg nyilvánuljon. S mit tesz Ágoston? Ágoston nem ismer penitenciát, amely -- ha még oly bensôséges és tökéletes is -- a bûnöst felmentené az egyház kulcsainak igénybevételétôl.

Így érzett az egész egyház. Minden bûnre kiszabta a penitenciát s e penitencia alá vetette mindazokat, kik engesztelést és békét kerestek; nemcsak, hanem kényszerítette a penitenciára. Azon buzgalom, mellyel a presbiterek és a testvérek egymás üdvét keresték, csak akkor pihent meg, midôn a tévedôt az egyházi penitencia alatt látta. Aki az egyház által kitûzött feltételeket meg nem tartotta, annak a bocsánatot megtagadták s ôt az oltártól eltiltották. Ez az általános praxis csak azon meggyôzôdésbôl származhatott, hogy minden bûnös kizárólag az egyház útján nyerheti el bûnei bocsánatát. Nem elég a bánat, nem elég a penitencia... Feloldozás kell, s ezt csak az egyház adhatja. Ha az egyház ismert volna egy más utat is a bocsánat elnyerésére, akkor a bûnbánókat bizonyára nem tartja méltatlanoknak az Úr asztalára; ha pedig, dacára annak, hogy ismer más eszközt, mégis valamennyit a kulcsok hatalma alá szorítja s a szentségeket is csak ezeknek szolgáltatja, fiaiul csak ezeket ismeri el: akkor önkényüleg és érvénytelenül járt el, mert a bûnbocsánat kizárólag Krisztus hatalma, s Isten úgy bocsát, ahogy akar.

Azonban e gyanúnak még árnyékával sem találkozunk! A hívek tehetetlenségük öntudatában mind csak annak az egyháznak kebelére vágynak s ajkairól lesik a bûnbocsánat kegyelmét. Visszatarthatlan áramként tódul az egyházi penitenciához a sebzett szívek özöne; egy gyönge sejtelem sem bukkant föl ez árból, hogy talán máshol is lehetne bocsánatot nyerni! Nem lehet! Ezért ostromolják az egyházat, mint a hajóból kiesettek az életösztön rohamosságával kapaszkodnak kötelékeibe. Megrendítô látványt nyújt ez az elementáris vágyódás, amellyel a régi egyház hívei az egyház bûnbocsánatát leesdik; lelkük sír e nagy kegyelem után és senki sem feleli, kivéve a kishitû montanistákat: menjenek máshová. Nem, ne menjetek máshová, mert ezt a kegyelmet máshol meg nem nyeritek: maradjatok, kérjetek, sírjatok, hogy bocsánatot nyerhessetek! Kegyelem a penitencia, kincs a bûnbocsánat hatalma; a kegyelmet kérni kell, a kincset keresni és becsülni kell. Tiszteletreméltó, gyengéd ôsegyház, mely e felfogásból és érzelembôl élsz, mennyire különbözöl tôlünk!

A penitenciának az egyháznál való keresését, a küszködô szíveknek mély hitét, hogy csakis itt kell és lehet kegyelmet nyerni, másutt sehol, legvilágosabban megvilágítják Cyprián gondjai. Iratainak nagy része az afrikai egyház azon nagy sebét gondozza, melyet a déciusi üldözés vágott rajta. Déciusnak trónraléptét hosszú béke elôzte meg. Azalatt sokan sereglettek az egyházba, akik ugyancsak nem számítottak a vértanúság pálmájára. Gárdatisztek, finom hölgyek, eunuchok, kereskedôk léptek be a keresztény egyházba. Midôn 249. február 22-én a nikomediai katedrális kapuit erôszakkal feltörték, a misén jelenlévôket szétverték, s midôn utána a húsvét reggelén a császár ediktuma a legvérengzôbb üldözést jelzé: -- bizony akkor csak úgy megrendült a hívek szíve, mintha most támadna valahol vad, vérszomjas csôcselék a templom közönségére. Megernyedt a harmadik század hosszú békéjében a kereszténység lelke; voltak akkor már püspökök, kik -- mint Samosatai Pál Zenobiához való viszonyában -- inkább a múlt század abbéire, mint vértanúkra emlékeztetnek. A déciusi üldözés pusztító villámcsapás gyanánt zúgott le Afrikára... s lôn nyomában rémítô pusztulás. Cyprián s a római klérus (a pápai szék akkor üresedésben volt) összecsapják kezüket s tanácsot kérnek egymástól, hogy mit tegyenek. Az elesettek, kik a hitet nyíltan vagy titokban, egyenesen vagy kerülô utakon megtagadták, borzasztó esésüktôl eliszonyodva, bûnbocsánatot és visszafogadást kértek. Kerestek közbenjárókat, hoztak a vértanúktól -- kik láncokba verve tömlöcökben nyögtek s várták a halált -- írást, melyben esdekelnek értük, fölajánlják értük sebeiket, vérüket, haláluk érdemeit. Az elesettek szenvedélyesen kopogtak az egyház ajtaján, szinte nem is kértek bebocsáttatást, hanem követeltek. S az a fönséges anyaszentegyház, bár a fájdalom megtörte, nem engedett semmit méltóságából, semmit öntudatosságából; kezében tartotta a kulcsokat s hagyta sürögni, forrongani a hûtlen gyermekeket. -- Hová menjenek szegények? Tudták, hogy csak itt kell keresni, kérni, kopogni s az anyaszentegyház is tudta, hogy csak ô segíthet rajtuk. De ez a segítség, amint egyetlen volt és isteni, úgy azt kérni kellett. Várjanak, volt Cyprián és a római klérus válasza, míg ránk derül a béke; addig éljenek buzgón és istenesen. Azonban ôk nem akartak várni, dühöngött még az üldözés, sebaj; ôk csak kértek, esedeztek. Cyprián szükségesnek találta meginteni ôket: ,, Kopogjanak, de ne törjék be az ajtókat; közeledjenek, lépjenek a küszöbhöz, de ne lépjék át. Virrasszanak a mennyei tábor bejárása elôtt, de ne öltözzenek ki a szerénységbôl, mely ôket figyelmeztesse, hogy szökevények. Hangoztassák imáik harsonáját, de ne zengjenek harci riadót... Sokat használ majd nekik a szerény kérelem, az alázatos kérés, az elkerülhetlen megalázódás és a sikerthozó, a termékeny türelem. Könnyeik legyenek követeik, közbenjáróik legyenek a szívük mélyébôl felküzdô sóhajok, melyek tanúsítják az elkövetett bûnök fölött érzett szégyenüket és bánatukat!'' Ki ne indulna meg a bánatos, megsértett, de még mindig szeretô anyának e méltóságteljes kinyilatkoztatásán!? -- Castius és Aemilius is elestek; a kínok közt, a vérzô sebek közt megingott erejük, megtagadták a hitet. Sebeikkel testükön, az elejtett vértanúi koszorúval lábaik elôtt, -- mit tettek? Penitenciát kértek! Cyprián leírja e vértanúkból lett hittagadók könyörgését, kik szellemmel kezdték, de testtel végezték; újra föl akarnak jutni a fönséges polcra: ,,Esedeztek -- írja róluk -- nem a könnyek, hanem a tátongó sebek könyörületre indító erejével, nemcsak a panasz hangján, hanem az elkínzott test és a fájdalom nyöszörgésével. Könnyeiket felváltotta a vér csepegése s nemcsak szemük, hanem félig megszenesedett testük is sírt.'' Ily könyörgésre meghajlott az egyház, tudván azt, hogy bocsánatra érdemesek. ,,Az ily esetben gyorsítjuk a bocsánat megadását, az ily mentség irgalomra méltó''. De különben hagyta ôket nyomorukban, hogy érezzék, s azok mélyen érezték, mert tudták, hogy ha az egyház nem segít rajtuk, máshol nincs mit keresniük.

Az ôsegyház történelme gyönyörû példákat szolgáltat a kulcsok hatalmának kizárólagos érvényérôl; sôt azt mondhatni, hogy minél hátrább megyünk a századok folyamán föl az egyház bölcsôjéhez, annál egyszerûbb és élesebb e hitnek kifejezése. Ilyen pl. az, melyet Özséb említ történelmének V. könyvében. Rómában történt Zephirin pápa alatt, -- midôn a sötét Tertullián hite megmerevült a szigorúságban s száraz ágként letört az egyház fájáról, -- hogy egy Natalius, nevû keresztény, ki a hitért már sebeket és börtönt eltûrt, a hamis tévelygô atyafiaktól, kik válogattak az ,,apostolicus'' Zephirinnek tanában s épp azért válogatóknak, haeretikusoknak mondattak, elhódítva: fölcsapott náluk püspöknek. Azonban Krisztus, ki nem tûrte, hogy az ô vértanúja végleg eltántorodjék, sok csodás látományban figyelmeztette ôt a visszatérésre. Egy ideig erôsebb volt a pénz és a világi tisztelet horga, mint a lelkiismeret vonzalma; míg végre ugyanazon naiv elbeszélô szerint, az angyalok egy éjjel Nataliust vesszôkkel és ostorokkal úgy megdolgozták, hogy a fájdalom hathatósan felnyitotta szemeit s ô megtért. Bármint történt is ez, minket nem érdekel; de érdekel az, amit a történet szerint Natalius ily állapotban tett: ,,Reggel fölkelt, vezeklô övet és zsákot öltött, fejére hamut hintvén, bánatos arccal és könnyes szemekkel Zephirin pápának lábaihoz borult s nemcsak a presbiterium, de a laikus testvérek elôtt is letérdelt, úgyhogy az irgalmas Krisztus egyházának megesett a szíve rajta s vele együtt sírt, jajgatott az egész gyülekezet. S mégis ez a Natalius, bár sokat szívszaggatóan könyörgött s sebhelyeit is mutogatta, csak nehezen vétetett fel az egyház közösségébe''.

Ezek után lelkünk elé lép Krisztus szavainak mély felfogása, mely az egyházban tért nyert s bármiféle más bûnbocsánatnak leghalványabb reményét sem ismerte: Neked adom a mennyország kulcsait... akiknek megbocsátjátok bûneit...; minden bûn fölött ti gyakoroltok hatalmat, bármit kötöztök, meg lesz kötve; bármit megbocsátotok, meg lesz bocsátva; -- ha ti megbocsátotok, én is megbocsátok; ha ti megtartjátok, én is megtartom.

Természetesen, hogy merész, páratlan szavak! De hiszen azért isteniek s az egyház soh'se engedte letépni homlokáról e díszt, hogy isteni. Az isteni hatalmat nagy méltósággal kezelte; éreztette híveivel, hogy e hatalom nagy kegyelem; de azért sehol se késett s fôleg a haldoklóknak megadta a legnagyobb vigaszt; legalább annyit adott, amennyi elég volt, hogy üdvözüljenek: bûnbocsánatot! Ebbe is bele kellett tanulnia, hogy hogyan, miképp adja e bocsánatot. Néha kételyei voltak, nem engedékeny-e nagyon; s akkor a szív tanácsot kért az észtôl; a püspökök egymáshoz fordultak s a nyugati egyházban kivált Cyprián a tanakodó hullámzásnak központja. Az 53. levélbôl megtudjuk, hogy hat püspök azon kérdéssel fordult hozzá: lehet-e azokat, kik a városi hatóságtól s a nép dühétôl sebeket, kínokat szenvedtek, de azután a proconsul elé cipeltetve, a borzasztó fájdalmak közt elernyedtek és elestek, -- lehet-e ezeket három évi penitencia után teljes bocsánatban részesíteni? Cyprián felel: Most húsvét van s a püspökök, kikkel ez ügyben konferálni akarnék, hozzám nem jöhetnek; várjatok tehát s ne határozzatok, míg a kérdés meg nem érik. Ami az én véleményemet illeti, gondolom, az oly elesett vértanúnak három évi penitencia után bátran meg lehet adni a bocsánatot. Ez a szívósság, ez a töprengô gondosság, mely aggályoskodik, hogy talán nem jól tesz, csodálatos megvilágításba helyezi az egyháztól és senki mástól járó s várható bûnbocsánatot. S nemcsak Afrika érzett így, nem! A római klérus -- a pápai szék üres volt! -- épp így töpreng, épp így ôrzi féltékenyen a nagy kincset, az isteni hatalmat, s fél, hogy talán téved. A római klérus levele Cyprián aggodalmainak visszhangja: Mi e fölötte fontos kérdésben veled egy véleményben vagyunk, ,,meg kell várni az egyház békéjét s azután a püspökök, presbiterek, diakónusok és laikusok színe elôtt határozni kell az elesettek ügyében. Mert gyûlöletesnek és terhesnek látszik, hogy egy oly ügyben, melyben oly sokan részesek, kevesen döntsenek s hogy egy ítéljen abban a bûnben, melyet oly sokan elkövettek: mert úgy látszik, hogy nem lehet az szilárd és állandó végzés, melyhez nem járultak sokan''. Midôn végre a béke beállt s összejöhettek, Cyprián köré sereglettek az afrikai püspökök és a Szentírás több kedvezô és kedvezôtlen helyét meghányva, a mérséklet útjára tértek, abban állapodva meg, hogy kétségbeesésbe ugyan ne kergessék az elesetteket; de az evangéliumi fegyelmet se lazítsák meg, hogy hamarosan kiengeszteltessenek; hanem tartsanak hosszú penitenciát s kérleljék meg bánatosan az Isten irgalmát; vétessenek bírálat alá az egyesek esetei, szándékai és a késztetés nehézségei s így hozassék róluk ítélet. Ily szorgosan járt el Cyprián az üldözés után; hasonlót tettek a püspökök; mérséklettel, diszkrécióval meghánytak mindent; nem volt ügy, mely ítéletüket kikerülte; külön eljárási utasítást adtak ki, melyet a püspökök és presbiterek a penitencia feladásában követtek.

Az alatt a pápai székre Kornél lépett. Cyprián nem nyugszik s nehogy ,,kevésbé nyomós legyen az afrikai püspökök egyetértô ítélete, Kornél kollégánknak is írtunk Rómába, ki zsinatot tartván a környékbeli püspökökkel, hasonló fontosságot tulajdonított a kérdésnek, nem kevesebb méltányossággal magáénak vallotta nézetünket''. (Epist. 52.) A régi zsinatok kánonjai mind a bûnöknek az egyház tekintélye alá való föltétlen terjesztését követelik; mindmegannyi részletes törvény az egyes bûnökrôl. Az eliberisi és ancyrai zsinatokra ezért jöttek össze a püspökök.

Az eliberisi zsinatnak van 81, az ancyrainak 25 kánonja. Néhány kivételével, mind a bûnökre rovandó büntetésekrôl szól; a bûnök nemei, azok körülményei, a vétkezôk lelkülete, a késztetés, az alkalom hatalma bírálat alá kerülnek s minden bûnre a súlyosbító körülmények hozzáadásával vagy az enyhítô körülmények betudásával penitenciát rónak. Hasonlók az apostoli kánonok; több mint felük a klerikusok és laikusok vétkeire kirovandó büntetésekkel foglalkozik. Még nagyobb joggal állíthatni ezt az I. arlesi zsinatról, melynek 25 kánonja ismeretes. Mindezekbôl kétségtelen a következtetés, hogy a régi egyház püspökeinek elsô gondja volt, a bûnöktôl óvni az elôre kiszabott penitenciák által s a presbitereket utasítani, hogy miképp kell az elkövetett bûnöket fenyíteni.

Íme, az egyháztörténelem ékesszóló tanúsága! Meleg közvetlenséggel szól belôle az élet, melyben a dogmák praxissá változtak s az elvont igazság testet öltve járt-kelt.

A keleti egyházban magasan kiemelkedik csodatevô Gergely, nem annyira iratai miatt, mint inkább személyiségének erôteljével. Gergely mindig az ôshit elementáris hatalmával rendelkezik. A keleti egyházak szemében úgy fénylik alakja, mint a Pharos a hajdani Alexandriában. Történt, hogy az öntudatra ébredt ázsiai népek, a gótok és hozzátartozóik elpusztították Pontust s a szomszédos vidéket; a rettegés s a harcok e borzalmas korában a keresztények közül sokan nagy bûnökbe estek; a barbárokkal kezet fogva raboltak, pusztítottak, hazaárulók lettek. A püspökök Gergelyhez fordulnak, aki Euphrosinus presbitert küldi hozzájuk levéllel, melyben egyes penitenciákat határoz meg; néhány óriási vétket illetôleg pedig azt javallja, hogy várjanak, ne határozzanak, míg a püspökök tanácskozásra összegyûlnek; addig pedig zárják ki a vétkeseket. ,,Azért küldöm hozzátok Euphrosinus testvérünket és presbitert, hogy azon utasítás szerint, melyet áthoz, lássátok, kiket kell kegybe fogadni s kiket visszautasítani...'' ,,Félek ugyanis, nehogy, mint az írás mondja, a gonosz kárhozatba sodorja magával az igazat is.'' Jól esik ismét közvetlenül meggyôzôdnünk, hogy csodatevô Gergely s a pontusi presbiterek és püspökök nem ismernek más utat a kiengesztelésre, mint az egyház kulcsainak hatalmát.

A legterjedelmesebb okirat e nemben Nagy Szent Vazul levele Amphilochiushoz. Vazul és Nyssai Gergely egy ritka testvérpár, kik az elhaló görög mûveltségnek fényoldalait a még erôteljes kisázsiai népjellembe oltották s így önmagukon az erôteljes jellemet a legsimább görög formális képzettséggel szerencsés összhangba hozták. Amphilochius iconiumi püspök volt s a nagyhírû Vazultól akarta megtudni, hogy mely bûnöket mily büntetésekkel kell fenyíteni. Vazul levele 85 kánont sorol fel, amelyek mind csak a penitenciákat szabályozzák. Felsorolja a bûnök majdnem valamennyi faját; mindenikre kirója az érte járó penitenciát. S midôn ezt teszi, a katolicizmus vezérelvét, a hagyományt teljes érvényében mutatja be: ,,Mivel kérdéseid minket azelôtt nem foglalkoztattak, kényszerültem az ügyet komoly vizsgálat alá fogni és amit ôseinktôl vettünk, vagy ami hasonlót s ezzel összefüggôt tanultunk, emlékezetünkbe visszahívni''. Azután fölsorolja azt, ami elôbbi határozatokban már bennfoglaltatik, ,,ugyanis mindkettôt szem elôtt kell tartani, azt is, ami változatlan jogi követelés s azt is, amit a szokás áthagyományoz; mert amiben írás nem rendelkezik, abban a hagyományhoz kell ragaszkodni.'' S azután nagy gonddal ítéli meg a különbözô bûnöket, de semmit sem mer határozatba hozni, amit vagy a meglévô kánon, vagy az egyházi szokás nem rendel.

Szent Vazul hozzá méltó testvére, Nyssai Gergely hasonlóképp levelet ír Letojus Melitine püspökének s a szomszéd püspököknek felszólítására. E levélben összegezi és rendezi azt, amit a penitencia ügyében a régi kánonokból s a szokásból meríthetett. Elüljáróban a tárgy nehézségére reflektál, mert ugyancsak ,,nehéz szelíd és józan ítéletet hozni a bûnökrôl. Valamint ugyanis a testi bajok a legkülönbözôbbek s minden egyes más és más eljárást igényel: úgy a lelki betegségek is nagyon változatosak s aszerint kell hozzájuk mérni a találó orvosságot''. Ô a régiek nyomán halad; beszél a haragról, a fösvénységrôl, a sírok megraboltatásáról, mindenben a hagyományt követvén. Az atyák feleleteibôl s az ancyrai zsinat határozataiból tehát az az egy napnál világosabb, hogy a legrégibb idôktôl kezdve, közvetlenül az egyház bölcsôjétôl, a kulcsok hatalma minden bûnre rátette a kezét; e szomorú kopár mezô kizárólagos, szerencsés mûvelôjének tartotta magát s azért hegyitôl tövire határozatokat hozott; vezeklési könyveket, vezérfonalakat adott püspökei és papjai kezébe, szóval azt a gondosságot fejtette ki, mely világosan s nagy nyomatékkal öntudatára hozza minden kutatónak, hogy az egyházi felfogás szerint nincs más bûnbocsátó hatalom.


A bûnös az egyház lábainál

Az egyház bûnbocsátó hatalma egyetlen és kizárólagos. Kívüle bûnbocsánat nincs oly értelemben, hogy aki ezt tudva és akarva megveti, az az Istentôl sem nyer bocsánatot. E bûnbocsátó hatalomnak alá van vetve minden bûn s az egyház tényleg minden bûnt megbocsátott, a legfôbb bûnöket, a bálványozást, gyilkosságot, paráznaságot sem véve ki. Hogyan válaszolt a bûn terhétôl elkínzott emberiség az egyház e csodálatos hatalmára, mely egyrészt hangoztatta ugyan, hogy neki adattak a mennyország kulcsai; de amellett oly szelíd, oly résztvevô szeretettel tette azt, mint aki szeretné merô könyörületté változtatni hatalmát?

Az elkínzott emberiség eddig vigasztalan s nagyrészt sikertelen bánatával, elégtételt ajánló készségével, önmagát kárhoztató bûnvallomásával, önmagán bosszút vevô igazságérzetével az egyház lábai elé borult. Ez az ösztön sugallatából történt! A tenger belezúdul az örvénybe, mely elôtte nyílik s az emberi szív meghajlik az isteni hatalom elôtt, mely neki bocsánatot ígér. Bánni bûnt... ó ahhoz értett; hiszen az az elpusztíthatlan emberi jóravalóság a bûnnel szemben nem folyamodhatik máshoz, mint a bánathoz. Elégtételt adni, úgy ahogy tud, bocsánatkérés, megalázás, szent bosszuló elszántság által, ehhez is értett. Mindezt a természet sugallatából tanulta... Sôt még a bûnt bevallani, gyalázatát, alávalóságát napfényre hozni,... még ezt is megtette néha! Csak bocsánatot nyerni... errôl kételkedett. Hogy a bûnösnek magának kell valamit tenni, hogy a bûnbocsánat elnyerésére okvetlen a szívnek munkája, epedése, törekvése szükséges: mindez természetes elôtte. Midôn tehát a bûnös az egyházban látta a bûnbocsánat keresett s áldott hatalmának megszemélyesítését, azzal a bûnét becsmérlô, utáló, elégtételt felajánló szívével az egyház lábaihoz borult. Az egyház nem kívánt tôle többet, mint amit már a természet sugallt.

Az egyház azt kívánta, hogy a bûnös bánja meg, vallja be s bosszulja meg bûnét. Talán meglepô és nem indokolt e három kelléknek felléptetése? Némelyiknek talán úgy látszik, hogy e három részben csakis pozitív keresztény rendelésre kell ismernünk. Azonban ez nincs úgy! A bûnbánó a természet rohamosságával, az ösztön hibázhatlanságával e három aktusban tör ki: természetes a bánat, természetes a bûnbevallás, természetes az elégtétel. Fönnakadnak tán azon, hogy a bûnbevallást is természetesnek mondjuk? Annak mondjuk, de csak a heves, a lelket mélyen átjáró bánatról állítjuk azt. A szenvedô és kesergô lélekbôl kitör a bûnbevallás is; vallomása által, azt gondolja, megenyhül. Valamint a szenvedô azért sír, mert enyhülést talál könnyeiben: úgy a hevesen, a szenvedélyesen bánkódó is könnyebbülést talál abban, hogy bûneirôl mások elôtt magát vádolja. Hogy mennyire természetes a bûnbánó szívnek e három aktusa, azt a tapasztalat s a történet is bizonyítja. A keresztény penitencia e tekintetben a természetnek átszellemítése és kitágítása volt. A kinyilatkoztatás szentségi méltóságra emelte az emberi szív nemes ösztöneit és szabállyá a szenvedélyes bánatnak kitörési módját. Csak a szenvedélyes bánkódó panaszolja el bûnét, s íme a kereszténység szenvedéllyé akarta fokozni a bánatot s azért bûnbevallással kötött össze minden bûnbocsánatot. Bánat, erôsfogadással egybekötve, gyónás és elégtétel: ezek a bûnöstôl megkívánt kellékek; e kellékekbe elmélyedô lélekre ráborul az Isten kegyelme a föloldozás által,... ebben áll a penitenciatartás szentsége.


A bánat teológiája

A bánat a természetes észnek követelménye. Elmozdítani, amennyiben rajtunk áll, az Isten haragjának okát, visszavonni a sérelmet, amennyire lehet, ezt követeli a dolog természete; mivel pedig azt, ami történt, meg nem történtté sehogysem tehetjük; mivel az a röpke akarás, mellyel Isten ellen lázadtunk, most már nem létezik, s következôleg fizice megközelíthetlen, a morális visszavonást kell eszközölnünk, kell a tettet elítélnünk, megutálnunk, ellenkezô cselekvés által jóvátennünk, más szóval: bánat kell.

Bánat nélkül nincs bûnbocsánat. Vajon az Isten megbocsáthat-e bánat nélkül, ezt az emberiség sohasem kereste. Bánatával fukarkodni nem akart, s nem látta be, hogyan kérdezhetné a szív, mely enyhülés után eped, azt: hát én is tegyek valamit? Ez természetellenes gondolat. Tegyen meg az ember mindent, amit tehet; s mit tehetne könnyebben és természetesebben, mint hogy bánja és utálja vétkeit?!

Hogy mi a bánat, ahhoz nem kell definíció. Mindenki tudja, ha nem is birná definiálni. A bánat belsô, tehát közvetlenül öntudatunkba lépô tény s mindenki érzi, hogy az a múltnak megutálása és fájlalása. Az Írás nem forgatja ki a természetes fogalmakat, nem hamisítja meg a legközvetlenebb érzelmeket; pedig csak e kettôs merénylet árán léphetett Luther az emberiség elé azon gyenge, beteges, erôtlen, természetellenes fogalommal, hogy a bánat tulajdonképpen jó föltétel. Nem! Ne fosszuk meg alázatos hangulatától, érzelmes melegétôl a bánatot! A bánat fájdalom és nem föltétel elsôsorban; a bánatban bennfoglaltatik a föltétel, de a bánat nem föltétel. Az apostol is említi, hogy a bánat fájdalom és szomorúság (Kor 7,9-10). Az egész Szentírás a bánatot sírásnak, nyögésnek mondja. Az Írás fogalma a bánatról: könnyek, utálat, elszörnyülködés. Föleszmél a szegény ember; elgondolja vétkét s gondolat- és ismeretvilágában ámulva elborzad: ,,Istenem, mit tettem?'' Joel próféta (2,12-13) hangoztatja az Úrnak penitenciára hívó szavát: ,,Azért mondja most (mielôtt a fenyegetés beteljesedik) az Úr: térjetek hozzám teljes szívetekbôl, böjttel, sírással és jajgatással és szaggassátok meg szíveteket, nem pedig ruhátokat és térjetek a ti Uratok Istenetekhez; mert ô kegyes és irgalmas, béketûrô és nagyirgalmú és legyôzi a gonoszságot''. Ez indulatos szavak meggyôznek minket arról, hogy a bánat a szív fájdalmas hullámzása; bánkódó akarat, mely undorral, gyûlölettel fordul el a beismert, sajnos, hozzábilincselt rossztól s midôn szabadulni akar tôle, kitör a fájdalmas vágyban: ,,Uram! szeretném, ha nem tettem volna''. Ennyit mondhat; többet nem tehet. Ez a bánat!

A gyöngeségnek és tehetetlenségnek szavai ezek! Mert mit változtathatnál azon, amit tettél, azzal az ájuldozó vággyal: szeretném, ha nem tettem volna? Hiszen ezáltal magad bevallod erôtlenségedet; te csak akarnád, szeretnéd visszavonni a bûnt, de nem vagy rá képes; te nem érheted el, amit elvesztettél; te nem közeledhetel oda, ahonnan elbuktál; másnak kell elsimítania fájdalmad redôjét: a megsértettnek! De az a ,,szeretném'' mégsem valami merô akarhatnámság, nem! Van benne pozitív mag s ez a gyûlölet; te gyûlölöd azt az állapotot, mely annak a bûnnek a következménye, s szomorkodol, hogy hozzá vagy láncolva, s e gyûlölet aziránt, amit elôbb szerettél, s amely szeretetnek árán Istentôl elfordultál, újra Istenhez fordítja akaratodat s a szomorúság afölött, amin elôbb örültél, s amely öröm árán Istent eladtad, érvényre emeli benned ismét az Isten nagyrabecsülését. S ezt kívánja az Isten. A bánat öntudatos kifejezését képezi az ember vágyódó tehetetlenségének s e vágyódó tehetetlenségnek beismerése az Isten könyörületének alapja.

Így érez a bánatról a természet s a kinyilatkoztatás egyaránt. A kinyilatkoztatás a bensôséges, gyermeki szeretet hevével zavarta föl a szívek bánatát. Azon biztatással lépett elénk, hogy az Isten bocsánatot ad, de annál magasabbra nyomta föl a bánat hullámait. Kezébe vette az emberi bánkódás kétségbeesett ügyét s minden embert rászorított a bánatra Krisztus szavaival: ha penitenciát nem tartotok, elvesztek. Az egész kereszténység nagy agitációval tartja bevonulását; az apostolok cselekedetei visszhangzanak e jelszótól: ,,poenitentiam agite''; s azóta folyton hullámzik, folyton pezseg ez áramlat, melyet Isten megindított s erôs csapásokkal egyre mozgásban tart. A trienti zsinat szerint: ,,Minden idôben szükséges volt a bánat a bûnbocsánatra''. A pátriárkák korának éppúgy vannak bûnbánói, mint megátalkodott kétségbeesett bûnösei. A lángoló pallosú angyal s az épülô bárka penitenciára hív föl. Penitenciátlanság miatt lesz Káin földönfutóvá és a Noe korabeli nép kétségbeesése a vízözönbe fúl. De sehol annyi bánat, mint az egyházban! Az egyház a bánkódók egyháza. Azzal a méltósággal, mellyel a kulcsokat kezében tartotta, sürgette, követelte a hívek bánatát; kecsegtette, biztatta a bûnöst az Isten kegyelmével; a szomjazó haldokló fejét fölemelte, s ajkaihoz illesztette az élet serlegét; a beteg szívet enyhítô balzsammal kínálta; rémített, ijesztett, sírt, bánkódott vele együtt; vele sírt, örült, remélt.

Mélyen szívünkbe hat az egyház vágya, buzdító, esdeklô szava a penitenciára! Kiérezzük belôle Jézus szívének legnagyobb s leggyengédebb gondját, a lelkek tisztulását a bûnbánat által. Lelkes, mély, síró, esdeklô, szomorkodó bánatot kíván híveitôl. Ki ne olvasná mély megilletôdéssel Szent Pálnak a korinthusiakhoz írt II. levelének második fejezetét? Az apostol Jézus szívének legsajátosabb érzelmeivel ír akkor, midôn a vérfertôzônek bánatáról ír. Valamint háromnegyed év elôtt szívének ,,nagy keserûségébôl és szorongatásából'' írt ,,sok könnyhullatással'', csakhogy az eltévedt s mélyre süllyedt kereszténynek bánatát felébressze: úgy most édesatyai szorgossággal írja: ,,elég annak, ki ilyen vala, ez a feddés, mely sokaktól lett''; elég annak a községbôl való kizárás; elég volt neki, mert magába szállt és pedig annyira, hogy az apostol nyomban inti ôket, hogy szeretettel bánjanak vele és ,,vigasztalják ôt, netalán a felettébb való szomorúságtól megemésztetnék''; ,,azért kérlek titeket, hogy erôsítsétek meg iránta a szeretetet''. Gyengéd, apostoli egyház, mily komolyan veszed a bûnt s mégis mily gyengéd vagy!

A bánatnak bûnbocsánat jár. Igen, de milyen bánatnak?

Az írás bánata mindig az Istent tartja szem elôtt. Úgy el van telve Istennel, hittel s örök reménnyel, hogy bûnt, vétket, pártütést mindig csak Isten ellen lát irányítva. Ha sír és sirat, mindig csak hitbôl veszi indítóokait. Mit is bíbelôdnék más bánattal, mellyel telve van a világ? bánattal, mellyel az öreg kor siratja ifjúsága vétkeit, mert erôit elpazarolta s most kiaszott velôvel s száradó tüdôvel tengôdik örömtelen hosszú napokon s még hosszabb éjszakákon? Mit gondol az Írás bánattal, mellyel az özvegy siratja eltévedt leányát, kit rosszul nevelt, hiúságra és bûnre oktatott? -- Az Írás nem törôdik bánattal, mellyel a gyilkos siratja szenvedélye kitörését,... most midôn csörög bilincse;... nem törôdik bánattal, mellyel a részeges bánkódik a mámorában elkövetett káron. Az Írás csak az Isten megbántását sirató szemeket nevezi bánatosnak; -- csak az Istennek, az Úrnak, a Megváltónak, a lelkek szeretôjének sérelmét nevezi bûnnek s a bûnt mint Isten sérelmét megutáló, fájlaló akaratot hívja bánatnak. Az írás tehát a bûnben csak az Isten sérelmét s a bánatban a természetfölötti indítóokokból fakadó bánatot érti. A világnak is vannak bûnei; a bûnt -- legalább néhányat -- a világ is utál és megvet. Vannak, vagy mondjuk, lehetnek filozófiai bûnök s következôleg lesz filozófiai bánat is, mely a megroncsolt fiziológiából, az erôszakolt pszichológiából, a megsértett esztétikából, a felforgatott szociológiából, az illemtanból szedi bánatának indítóokait: ez a természetes bánat. Ez az apostol által a ,,világ szomorúságának'' nevezett kategóriából való. A filozófiai bûn alatt például a lopást értem, ha azt nem mint az Isten törvényének megszegését s az ô megsértését, hanem mint az igazság s a természetes rend megbolygását tekintem; e szempontból is a lopás csúnya, utálatos tett; ami csúnya és utálatos, azt meg lehet bánni; de ha valaki a lopást csak így s csak azért bánja, bánata a ,,világ szomorúsága'', mely nem éltet. A bánat tehát mindig a bûnnek Istennel való ellenkezését szemléli; a törvényt nem elvontan, hanem az Isten akaratának tekinti; -- a rendet az Isten ujja vonásának tartja; -- ami csúnya, ami rossz, abban mindannyiszor az Isten szívének fájdalmát érzi. S ez átlag a magát kinyilatkoztató Istennek közvetlensége, melybe a hit által belépünk, míg az ész s a tudomány kívül marad és didereg; ért valamit, hall valamit; az orkánban, a szélzúgásban, a tenger morajában hall érthetetlen hangokat; a hit pedig Istennel emberi nyelven beszél, emberi fogalmakkal közeledik hozzá; sértéseirôl, fájlalásáról, vágyairól beszél s a bûnben is közvetlenül Isten sértését látja s úgy bánja, mint ahogy érzô, nemes, nagy szívnek sérelmeit, másoknak ellene irányuló hálátlanságát bánni szokás.

Ennek a természetfölötti bánatnak sokféle indítóoka van; az egyik nemesebb lesz a másiknál, gyengédebb, mélyebb; a bánat is az indítóok tökéletessége szerint majd tökéletesebb, majd tökéletlenebb. Indítóokai lehetnek: az Isten iránt való ôszinte szeretet; midôn úgy tudunk hozzá simulni, mint a gyermek anyjához, a barát barátjához, a jegyes jegyeséhez s e tiszta szeretet ösztönével utáljuk és siratjuk azt, ami Istent sérti, neki fáj. Kiindulhatunk a remény színeibôl, az örök boldogság vágyából, melyet Istentôl remélünk s a bûn által megtörve látunk. Megutálhatjuk, megsirathatjuk a bûnt, ha összeszorul szívünk s lelkünkre szakad a boldogtalan örökkévalóság félelme. Ki ne érezné ez indítóokokból kinövô bánatnak különbözô hangulatát és árnyalatát? A szeretet gyengédsége, -- a remény vágyódása, a félelem nyomott, szabadulást keresô érzelme, -- mindezek majd melegebben, majd hidegebben színezik és élénkítik a szív bánatát. Ez mind természetfölötti bánat, mert indítóoka hitbôl való. Vannak ezeken kívül más indítóokaink is. Az Isten-tisztelet erénye, az az észszerû, a belátás és gyakorlat által fejlesztett hajlam, mely az Istennek, mint feltétlen, imádandó Urunknak tiszteletét követeli; követeli, hogy neki hódoljunk, alárendeltségünket mindenben kifejezzük s épp azért a bûnt mint az Isten sérelmét, az imádásnak és tiszteletnek csúffátételét, velünk megutáltatja és megsiratja. Az Istennek járó engedelmesség és a hála érzete szintén bánatra hangolnak; gyászos színekben emelkednek az öntudatban a szív ezen legnemesebb s a bûn által eléktelenített erényeinek romjai; az elégületlenség, a jogos vád panaszokra készteti a lelket; a lázadó szív ismét engedelmeskedni s a hálátlan gyermek ismét hálás lenni kíván, s azért megutálja és fájlalja a bûnt, a lázadást és hálátlanságot. A teológusok ezeken kívül még egy indítóokot ismernek, mely a bûn természetének átértésébôl ered. A bûn ugyanis jogtalanság; a bûn Isten ellen elkövetett alávaló merénylet, amely az Isten jogait sérti. E jogtalanság kárpótlást kíván, -- e meggyalázás megkövetést követel. A bûnös az Isten sértett jogainak érvényt akar szerezni, s amit elvett, azt visszapótolni kívánja. Az elégtétel természetesen nem lehet más, mint a bûnösnek aktusai s ezek közt elsô helyen: a bánat. Igaz, hogy az ember elégtétele mindig gyönge és aránytalan, -- magában véve értéktelen, hacsak Krisztus érdemét nem zárja magában; de hisz ez az érdem számunkra készen áll, csak le kell foglalnunk. A bûnös lélek tehát az Isten sértett jogainak bosszulójává csap fel, elégtételt, kárpótlást követel bánatában, bûnhôdésében, megalázódásában az isteni felség számára. E hangulatban a teológusok különálló erényt, a bánatnak különös motívumát látják, s ezt ,,virtus poenitentiae''-nek, a bánat erkölcsi erényének mondják. -- Az akarat ez indítóokok bármelyikébôl természetfölötti bánatra emelkedhetik; minden egyes oknak gyökerébôl kivirágozhatik a tulajdonképpeni penitencia; ezt a trienti zsinat az elkövetett vétek fájlalásának és megutálásának mondja, mellyel együtt jár a jövôre nézve a vétek elkerülésének erôsfogadása.

A teológia a penitenciának e gazdag változatú szivárványában ismeri fel az üdvöt, békét s engesztelést hozó fájdalmat. Fölösleges megemlítenem, hogy ez belsô, szívbeli fájdalom. A fájdalom forrása csak a szív; az ajkak csak szegélyei annak az edénynek, melybôl kicsordulnak a ,,cogitationes malae'', épp úgy, mint a ,,cogitationes pacis''. Azért a próféta is hangoztatja: térjetek hozzám teljes szívetekbôl; nemcsak szóval, szájjal, könnyel, hanem szívvel. Ha a könny, ha az ajk panasza el is marad; ha a fájdalom csak az akarat fájdalma, mely habfodrot nem vet az érzékiség vizein: akkor is elégséges bánata van a szívnek, mert mi legyen más a bánat, mint az akarat bánkódása? A bûnös tehát nyissa meg szívét Ezekiel tanácsa szerint: ,,facite vobis cor novum''; amit szerettetek, azt most ne szeressétek; -- amihez hozzánôttetek, attól szakadjatok el; az érzékiség, a meleg vér lehelete helyett az Isten-szeretet tüze árassza szét tisztító hevét; -- hajlamaitok súlya ezentúl az Isten, a végtelen felé terelje bolygó lelketeket; ezen elhajlás hozzon rátok új tavaszt, ,,inclinate corda vestra ad Dominum''. (Józs 24,28) Nagy erô ez, mely mikor bevonul: repeszt, dönt, szakít a szíveken: ,,scindite corda vestra'' (Joel 21,3), s neve is ,,contritio'' összetörést jelent. Minden egyéb, mit enélkül tennénk, haszontalan. Az önvád, a bûnbevallás sem változtatja meg a szívet, hanem a megváltozott szív teszi a bûnbevallást üdvössé. Ágoston, a szívek nagy ismerôje szerint Saul is, Dávid is bevallják bûnüket. Saul elpanaszolja vétkét Sámuelnek: vétkeztem, áthágtam az Úr törvényét; jöjj, segíts, hogy lefegyverezzem haragját! De Sámuel mintha nem is méltányolná a szív látszatra üdvös panaszát, csak azt feleli: ,,Elvetett téged az Úr''. Ellenben Dávid azt mondja: ,,Vétkeztem az Úr ellen'', s Náthán biztosítja ôt: ,,Levette lelkedrôl az Úr a te vétkedet''. Honnan a két próféta ily különbözô viselkedése? Honnan a két, látszatra egyforma bûnbánat különbözô megítélése? Ágoston felel rá: ,,Similis vox, dissimile cor'' -- Dávid szíve megváltozott, Saulé nem. Dávid kiszakította szívébôl a bûn szeretetét s a szeretet helyébe gyûlöletet ültetett; Saul gyûlölete és szeretete a régi; bánatát csak a trón elvesztésének félelme keltegeti. Ennél a száj beszél, a szív hallgat; ott a szív beszél.

Ezen belsô, természetfölötti bánatnak leggyengédebb s leghathatósabb neme az, mely a szeretet indítóokából ered. Ezt a teológia tökéletes bánatnak, a többit mind tökéletlennek mondja. A tökéletes bánat rögtön kibékít az Istennel, -- a tökéletlen csak a töredelem szentségében.

Az ember mély megilletôdéssel veszi észre a szeretet gyôzelmes hatalmát; tudta, hogy a szeretet nagy hatalom, -- hogy minden szenvedélynek gyökere; tudta, hogy a szeretet oly erô, melynek minden könnyû; de hogy az Istennel szemben is, az egyetlen szeretet az, melynek erejében fölemelkedik a porból az elesett ember s szívét az Isten szívéhez fûzi, ez meglepi. Tehát annyira nemes, annyira hatalmas a szeretet, hogy az Isten ezt az emberi érzelmet tartja magához méltónak? Csodálkozásunk azonban eloszlik, ha meggondoljuk, hogy a szeretet az emberi lélek heve, értéke, virága. Ha tehát az Isten a lelket maga számára teremtette s rajta tetszést találhat, szeretetében fogja leginkább magáénak ismerni. A szeretet az isteni szikrának kigyulladása, a holt energiának fölébredése. Szeretetben lesz bátor a gyenge; szeretetben válik hôssé a lélek. Rossz irányba terelve, a hôsies szeretet borzasztóvá lesz és a szenvedély ijesztô torzképeiben kísért a boldogságot keresô emberek közt; vérig lázítja, tüzeli, halálba kergeti ôket. Nemesebb alakjaiban csodálatos; mily mélység van az anyai szeretetben? Az emberiség nagyobb fele ,,gyengéd nemnek'' neveztetik; ha van valami lelki is ez elnevezésben, úgy azt csak fogékonyságának köszöni a szeretet iránt.

Ez a merô természetes szeretet a hit által természetfölöttivé válik; gyengédségébôl mitsem veszítve, még nemesebb, hatalmasabb impulzusok cikáznak át rajta; a szeretet valamennyi jogcímét fölleli az Istenben s fönntartás és kétkedés nélkül úgy tudja szeretni az Istent, mint anyját, mint jegyesét, mint szívének legbecsesebb kincsét. E szeretetbôl kifolyó bánat gyôz az Isten szívén. Az ószövetségnek nem volt bûnbocsátó szentsége; de volt bûnbocsánata a szeretet által. A szeretetbôl kifolyó bánat: ez a népek nagy szentsége!

Mózes (IV. 4,29) hirdeti a bánatos szeretet hatalmát: ,,Mikor keresni fogod a te Uradat Istenedet, megtalálod ôt, ha teljes szívedbôl keresed és lelkednek teljes keserûségébôl''. A Szentírás ,,teljes szívet'' csak a szeretetben ismer; szeretet nélkül üres, sivár a szív; -- ,,teljes keserûség'', mely keres és remél, csak szeretô szívben lehet, mely mindent vesztett. Csodáljuk az Írás mély igazságait, kifejezéseinek találékonyságát és teljét! Ezekiel is, Joel is ezt a teljes bûnbánatot emlegeti: ,,Ha az istentelen bûnbánatot tart minden bûneirôl, melyeket cselekedett és megôrzi minden parancsomat és ítéletet és igazságot cselekszik: élvén él és nem hal meg''. (Ez 18,21) Nem tudjuk magukból e szavakból, hogy miféle bánat ez? Ha van bánat, mely erre képes, a leggyengédebb bánat lesz, mely a szeretetbôl való. Tehát a törvényben is az, ami leglelkibb, legszellemibb, megmaradt érvényében s az újszövetségben nem hogy elvesztette volna erejét, hanem az öntudat legmagasabb fokára, a fejlettség, a kivirágzás stádiumába lépett. Az újszövetségben is a szeretetbôl folyó, vagyis tökéletes bánat rögtön bocsánatot talál. A szentségek, az egyház nem akadályozzák futását, -- valamint a kereszt sem zárja el az Istenhez vezetô utat, hanem inkább emeltyûje a szíveknek s támasza és botja a földi vándoroknak.

Az evangélium a bánatos szeretetrôl állítja, hogy általa lesz az ember Isten barátjává s fogadott fiává. ,,Ha ki engem szeret, az én beszédemet megtartja és Atyám is szereti ôt és hozzája megyünk s lakóhelyet szerzünk nála''. (Jn 14,23.) A szeretô szívben tehát az Isten lakik! Hogy miképp lakik, ez a teológiának egyik nehéz kérdése; de hogy a szeretet által borul ránk a Szentlélek árnyékolása, az iránt kétség nincs. Szent Pál pedig a szeretetrôl következôképp ír: ,,Az Isten szeretete kiöntetett szíveinkben a Szentlélek által, ki nekünk adatott''. (Róm 5,5) Az apostol közvetlenül az idézett szavak elôtt az örök reményrôl beszél, mely meg nem csal, mivel az Isten szeretete kezeskedik róla. Mit értsünk ez ,,Isten-szeretet'' alatt? Némelyek az Istennek hozzánk való szeretetét értik alatta; de ez az értelem elégtelen és nem okadatolja eléggé Szent Pál gondolatmenetét: legalább azt kell mondanunk, hogy mindenesetre azt a szeretetet is értjük alatta, mellyel mi Isten iránt viseltetünk; hiszen mikor az ember készséggel fogadja a hozzá betérô Istent, mind a két szeretet, ti. az Isten szeretete az emberhez s az ember szeretete az Istenhez mindig egybe van kapcsolva. Az Isten a szeretet által tér be a lélekbe; azért a szeretet kizárja a félelmet s azt, ami félelemmel járja át velônket és csontjainkat, a bûnt. Így értelmezi Szent Pál szavait a trienti zsinat is. (Sess. 6., c. 7.) S valóban az apostol a mi szeretetünket érti Isten iránt s nem az Istennek irántunk való szeretetét; azon szeretet által ugyanis lakik bennünk az Isten s szívünk a világosság s a fény otthonává válik; azon szeretet által kizáratik lelkünkbôl a bûn s beléje tér az a szelíd, gyengéd ,,columba'', melyrôl a szent atyák annyi érzéssel szeretik mondani: ,,Res delicata Spiritus sanctus''. Ez a szeretet eszközöl tehát bûnbánatot; mert azon szeretetnél fogva, mellyel az Istent szeretjük, vannak örök reményeink, melyek meg nem szégyenítenek. Tanú rá a ,,bûnös asszony'' Szent Lukácsnál (7,37), aki ,,békével mehetett'', ,,megbocsáttattak sok bûnei, mert igen szeretett.'' Az asszony bánkódó szeretete nem tévedett; szíve ösztönével eltalálta az utat Jézus szívéhez. Magdolna epedô ajakkal csókolta a megbántott Istennek lábát; szívének reszketô fájdalma könnyeiben tört magának utat; a szeretet az önfeledettségig vakká tette minden egyéb iránt, csak ôt látta, akit engesztelni sietett. S Magdolna nem csalódott; a szeretet gyôz. Higgyünk hatalmában s bízzunk erejében! Ha mélyre süllyedt a lélek a szenvedély szerelmében, kiemelkedik az örvénybôl a bánat szeretetében. Ez az evangélium szelleme! Szent János a kinyilatkoztatásnak s az új törvénynek fönségét a szeretetbe helyezi. A szeretetbôl élnek a lelkek, ,,mert a szeretet Istentôl való... És aki szeret, Istentôl született és ismeri az Istent'' (1Jn 4,7.) Hogy a lélek a bûn álmából felébredjen, szeretnie kell; mert ha szeret, Isten gyermekévé lesz. Az Isten gyermeke pedig vétket nem ismer; mert ,,aki Istentôl született, bûnt nem cselekszik''. Szent Pál pedig, ki arról panaszkodik, hogy a régi törvény ,,semmit tökéletességre vinni képes nem volt'', a szeretetrôl azt mondja, hogy ez a ,,tökéletesség köteléke''. Kötelék, mely a Krisztus testének tagjait egységes, élô szervezetbe köti össze, az összekötött tagok élô tagok; az az élet pedig szeretetbôl való!

De ha az újszövetségi Szentírás nem is biztosítana arról, hogy a szeretetbôl folyó bánat bûnbocsánatot érdemel, úgy sem kételkedhetnénk benne. Nem lehet kinyilatkoztatás, mely a természet legnemesebb s leggyengédebb érzelmét ignorálja. A kinyilatkoztatásnak, ennek a nagy ,,pedagógus''-nak irányzata a lélek legfönségesebb érvényesülésére tör. A szeretet az újszövetségben nem vesztette el méltóságát és érdemét, sôt kimondhatlan mélyebb tüzet és éltetôbb meleget nyert; ha tehát a zsidónak s az ôskinyilatkoztatás fényébôl élôdô pogányságnak öntudatában a bánatos szeretet bûnbocsánatot nyert s ez öntudatban nemesítette legkiválóbban azokat a bûnös lelkeket, mennyivel inkább kellett a szeretet e tiszta sugárfényét élesztenie az újszövetségnek, melynek lelke, fölénye, fönsége, hatalma, titka és élete a szeretet. A kereszténység jellege, a szeretet erejébe vetett hit és bizalom: ,,credere caritati''. Minden szentség, minden ima és kegyelem, istentisztelet és tanítás azt veszi célba, hogy bennünk a szeretetet megteremtse; midôn a szeretet szárnyaira kel a lélek, minden törvényt és parancsot teljesített; ha szeretsz és meg nem keresztelkedhetel s ily állapotban meghalsz, üdvözülsz; -- ha vétekben vagy s nem gyónhatol, de szeretsz és meghalsz, üdvözülsz. A szeretet pótol minden szentséget; az istenszeretô szív a legnagyobb s legüdvösebb emberi valóság!

Ezt tanítja az Írás a bánatos szeretet erejérôl. E tan amint szívekhez szól: úgy a szívektôl tökéletesen megértetik; mert mindenki tudja, mit tesz szeretni s mit tesz szeretetbôl bánni. De mily fokú legyen a tökéletes szeretet?

Az egész teológia, midôn a bánatos szeretetrôl beszél, legnagyobb, mindenek fölött való fájdalmat emleget, ,,dolor summus'', ,,dolor super omnia''; az evangélium is ,,ex toto corde, ex tota anima, ex tota virtute'' s fôleg ,,ex omnibus viribus'' folyó szeretetet kíván; a próféta is visszatérésre buzdít ,,in toto corde vestro''; a szív szívesen elhiszi, hogy éreznie is kell, áradnia, dagadnia is kell attól a nagy fájdalomtól, mely oly méltányos, oly illô. A józan teológia, melynek Szent Tamásnál nagyobb képviselôje nem akadt, különböztet a szeretetnek érzésben keltett hullámzása s a szeretetnek, mint értelmes, akarati aktusnak lényege közt. Ó az az érzés, az a gyengéd, finom érzés, mely sokszor az érzékies illetésre, mint a legrezgôbb nyárfalevél a szellô langy legyintésére idegesen rázkódik, s mint a nyári délben a sima tó tükre a leggyengébb lehelettôl is fodrait borzasztja, érzéketlen s indulatlan marad az érzékiséget nem illetô, csak az ész s a hit szemei elôtt feltáruló valóságok benyomásaira! Az érzés alsóbbrendû tehetség, mely jóllehet csupa élet és reakció a maga körében, a fensôbb szférákkal, az értelmi világgal szemben nagyon nehézkes. Igaz, hogy a mély megrendülés a felsôbb, az értelmi vágyó tehetségben elveti hullámait az alsóbb, az érzéki vágyódásba is s magával ragadva azt, az érzésnek, a gerjedelemnek színeivel élénkíti, illataival fûszerezi, vizeivel öntözi saját értelmi indulatait, kicsattan a lelki öröm az arc pírjában, fölragyog a szem mágikus fényében s ég, tûzként ég az ajkon s pihegve dolgozik a tüdôben; de az akaratban lehetnek szellemi indulatok is, melyeknek nincs oly mély fenékhullámuk, nincsen hevük az arcon, nincsen könnyük a szemben. Azért ezek az értelmes indulatok valók, ha nem is érzékiek. Lehet tehát akaratunkban indulat, mely követi az ész szavát s átkarolja a tárgyat azon mérték szerint, melyet az ész annak értékérôl felállít; átkarolja az Istent úgy ahogy ítél, hogy ez a legfôbb jó; -- utálattal fordul el, mégpedig legnagyobb utálattal a bûntôl, mert ez a legfôbb rossz s mégsem bírja e fájdalmat s e szeretetet úgy érezni, mint mikor édesanyja ölébe borul, vagy kitûnô s forrón szeretett barátjának koporsója elôtt letérdel. Azért az a szeretet s az a fájdalom mégis legnagyobb, mert a mi becsülésünk szerint mi az Istent legnagyobb jónak tartjuk s leginkább átkaroljuk; s a bûnt legnagyobb rossznak ítéljük s attól legelszántabban elfordulunk. A mélység megvan ez indulatokban, de a hullámzás nem olyan izgatott és erôszakos; ezt a teológia ,,appretiative summus dolor''-nak hívja; az izgatott, az indulatos, az érzékiség hatalmát felcsigázó bánatot pedig ,,intensive summus''-nak mondja.

E helyes megkülönböztetéshez kommentárul szolgál minden egyes emberi kebel. Szívünket az érzéki öröm és fájdalom oly könnyen villanyozza; a vonzalom és ellenszenv oly természetes áramok, melyek ha a lelket nem is ragadhatják feltétlenül, de hullámzásukat, apadásukat és dagályukat, hidegüket és hevüket okvetlenül közlik vele. Az érzéki indulatok tárgyai oly színpompával, oly delejességgel vannak felruházva, hogy hathatósabban ingerlik még a fáradt idegeket is, mint az elvont, a gondolkozás maga légkörén átszûrôdô fény. Nem csoda, ha a bensôség s az élet melege hathatósabb és izgatottabb az érzéki szeretetben és fájdalomban, mint a lelkiben. E régi köztapasztalati pszichológiát írja le Szent Tamás (Supp. 1, q. 3, a. 1.): ,,Az alsóbb tehetségeket tárgyaik hevesebben mozgatják, mint az értelmi világ valóságai; s azért minél közelebb fekszik az értelmi magaslat az érzék köréhez, vagyis minél alacsonyabb: annál inkább hozza mozgásba az érzéket is; érzékenyebb tehát a fájdalom, mely a test sebeibôl árad, mint amely a lélekéibôl, s ha a rosszat tényleg nem érzékeljük, hanem csak elgondoljuk, jobban ijed fel lelkünk az érzéki baj fogalmától, mint a lelki veszteség megfontolásától. Így lehet érteni, hogy az a fájdalmas megrezdülés, mely az érzékbe áthat az értelmiségbôl, mely a bûnt elítéli és megutálja, kevésbé heves, mint más, az érzékben otthonos bánkódás, már csak azért is, mert ezt a bánatot mi gondolkozás által, szabadakaratunkból keltjük fel, melynek nincsenek hatalmában az érzékiség gerjedelmei, hogy csak akarjon s felzúgjon a szenvedélyes fájdalom vihara''.

Mi következik ebbôl? Az, hogy az értelem világában, a dolgok lényegének becslése szerint lehet nagy, legnagyobb fájdalmunk, s érzéki kifejezést neki mégsem adhatunk; s megfordítva, lehet heves, könnyekben kitörô, szenvedélyes bánatunk, mely az elkeseredés leánya és mégsem lesz az a legfôbb, legnagyobb bánat, melynél fogva mindennel szakítani, mindentôl elválni készek volnánk Istenért. S azért az érzéki megindulás, akár könnyes szembôl néz is ki, nem a legjobb kritériuma a ,,legnagyobb bánatnak'', hogy szerinte bátran és csalhatlanul ítélhetnénk. Nem; az intenzív bánat, a gerjedelmes fájdalom nincs megparancsolva, mert nincs hatalmunkban; Isten ajándéka az, mellyel felcsigázhatjuk a szív megolvadásáig érzelmeinket; de ha nem érezzük melegét, ne gondoljuk, hogy nincs bánatunk.

Az Írás a bánkódó szeretetrôl szól; szól az érzelmes ember lelkének fölkavarodásáról s azért könnyeket, sírást, jajgató bánatot emleget; nem mintha bánat nélkül nem lehetne; nem mintha tagadná, hogy van bánatos szív könnyes szemek nélkül; hanem mert az Írás mindig nagy értelmekrôl beszél, melyek mint a vihar, nem maradnak a hegytetôkön, hanem lezúgnak a völgyekbe; a lélek értelmes akaratából leereszkednek a gerjedelmek völgyeibe... ti. az érzékiségbe. A kinyilatkoztatásban nem folynak össze az értelmes akarat s az érzéki gerjedelmesség különbségei. Az egyik nem a másik; az értelmes vágyódó erô fájdalma szükséges, a másik, az érzékiség gerjedelme esetleges; -- kíséri sokszor az elôbbit, de ennek szárnyai lelkiebbek s azért szárnyra kelhet akkor is, mikor az érzéki indulat tétlenül borong. Ha a Szentírás parancsát ,,szeresd Uradat Istenedet teljes szívedbôl'' az érzéki indulat legfôbb fokáról értelmeznôk, az a parancs lehetetlenséget követelne; kemény, kivihetetlen, konkrét megvalósulások nélkül eszményi magasságban lebegne; de ha a teljes szív, a teljes lélek alatt azt értjük, hogy az Istent szívünkben minden teremtménynek elébe tegyük, -- semminemû vonzalmat és hajlamot az Istenszeretet rovására akaratosan ne tápláljunk; -- minden egyéb szeretetet szüleink, barátaink iránt e szeretetnek alárendeljünk s tôle függôvé tegyünk: akkor ez a parancs szent, észszerû, emberi szíveknek való. De akkor értelme a következô. A szeretet az akaratnak indulata; ezt az akaratot jelképezi a szív. Az ember cselekvése három elvbôl indul ki: az értelembôl, ,,mens''; -- az alsó, érzéki vágyból, ,,anima'' -- s a külsô megvalósítást megindító erôkbôl, ,,vires omnes''. Az elsô és legnagyobb parancsolat azt követeli, hogy akaratunk Istenre irányuljon -- értelmünk neki hódoljon, -- érzéki hajlamainkat szerinte fékezzük s hogy cselekvésünkben Istennek engedelmeskedjünk. Ez annyi, mint ,,teljes szívbôl, értelembôl, lélekbôl, erôbôl szeretni''; mindennek megfelelünk, ha Istent ,,appretiative'', az értelmes akarat indulatával az elsô helyre tesszük. Az Isten ugyanis azt akarja, hogy szívünk ne legyen megosztva közte s a teremtmények közt; akarja, hogy egészen az övé legyen; de nem lehet egészen az övé oly módon, hogy mindig csak ôt szeressük, rágondoljunk, utána epedjünk; a ,,teljes szív'' és a ,,teljes lélek'' s a ,,minden erô'' ebben az értelmezésben lehetetlenséget állít; azonban lehet az övé, gondolkozásunk, érzületünk szokásos irányát tekintve, hogy ti. eléje soha semmit se helyezzünk. Szent Bonaventura is kétféle szív- és észteljességet különböztet; szívteljességet, mely abban áll, hogy az Isten szeretetével ellenkezô, készakaratos indulataink ne legyenek, hogy Istennél jobban semmit se szeressünk; másik szívteljesség, hogy egyáltalában Istenen kívül semmit, senkit se szeressünk; az utóbbi gondolat utópia, -- az elôbbi észszerûség és teológia.

Különben is fölösleges e parancsról itt említést tenni s azt nehézség vagy érv gyanánt használni a bánat intenzív, magas fokának szükségességére nézve; mert hiszen e parancsot semmiesetre sem lehet mint kelléket a bûnbocsánatra vonatkoztatni. Krisztus e parancs hangoztatásakor nem mondja, hogy a bûnbánónak bûnei bocsánatának elnyerésére szükséges az istenszeretetet teljes lelkébôl fölkeltenie. Tegyük föl, hogy valamikor kell az istenszeretetet ,,teljes szívbôl és lélekbôl'' fölkeltenünk: következik-e abból, hogy éppen a bûnbocsánat elnyerése végett kell ezt tennünk? Általában az Isten elsô és nagy parancsa nem valami egyszerû aktusnak elôírása, hanem az egész törvény és élet iránya; magában foglal mindent, de nem részletez semmit; részben súlyos bûn alatt kötelez, midôn fontos dologról van szó, részben bocsánatos bûn alatt, midôn kisebb jelentôségû tárgyakra vonatkozik; nem mondja, hogy mikor kell ezt a parancsolatot teljesíteni; -- kell-e azt mindig vagy csak néha tenni, s végre kell-e azt a parancsot épp a bûnbocsánat elnyerése céljából teljesíteni? Krisztus minderrôl semmit sem szól. Tehát ne lássuk benne a bánkódó szeretet legintenzívebb nyilvánulásának sürgetését!

Csak ôszinte, igaz, bánkódó szeretet kell; -- hogy mily fokban legyen meg, az kicsinyes kérdés. A kicsinyesség megvan néha a teológiai iskolákban, de soha az egyház tanában. Azokban a zsinati definíciókban olyan a mérséklet, a körültekintô, szívet-lelket egyaránt jótevôen érintô kegyesség, hogy szinte érezni rajtuk a Szentlélek kenetét. A trienti zsinat (Sess. 14, c. 4.) szól: ,,Jóllehet ez a bánat a szeretet által néha tökéletes bánattá válik s ilyenkor az embert, még mielôtt a penitenciatartás szentségét tényleg felvette, Istennel kiengeszteli, mégis...'' A zsinat beszél a ,,szeretet által tökéletessé lett bánatról''; nem különböztet intenzív és langyosabb bánat közt, -- nem hosszú vagy rövid ideig táplált bánat közt; ezek nem érintik a dolgok lényegét; idô és fokozat nem változtat azon, hogy a bánat tökéletes-e, vagy nem. Aki az Istenhez tér szeretetbôl, megigazul; amikor tér, akkor igazul meg; azon napon. Tehát bánatos szeretet és szeretô bánat kell, -- másról a zsinat említést sem tesz.

A bûnbocsánathoz nem okvetlen szükséges a szeretetbôl folyó bánat; elég, más indítóokból fakadó fájdalom, hogy bûneink bocsánatát a penitencia szentségében megnyerhessük. Ez a kegyelem szignatúrája az újszövetségben; az újszövetség a kegyelem szövetsége, azon könnyûségnél fogva, mellyel a kegyelmet bôségesen megnyerhetjük s azon eszközök sokaságánál fogva, melyek a kegyelmet nem nehéz föltételek alatt lelkünkbe árasztják. A legkönnyebb s legáldásosabb eszköz az egyház bûnbocsátó hatalma a penitenciatartás szentségében.

E szentségben tökéletes bánat -- bánat, mely szeretetbôl folyik -- nem szükséges; elég bármilyen természetfölötti indítóokból eredt fájdalom. A trienti zsinat ezt világosan hirdeti azon gyönyörû fejezetben, mely a megigazulásról szól. Itt említi a tökéletlen bánatot, mely a bûn undokságának s az örök kárhozatnak megfontolásából ered. Ezt a tökéletlen bánatot az Isten ajándékának, a Szentlélek indításának mondja, ,,melynek segélyével a bûnös utat nyit magának a megigazulásra'' s azután folytatja: ,,S jóllehet a penitenciatartás szentsége nélkül ez az attritio nem teheti megigazulttá a bûnöst; de diszponálja ôt arra, hogy az Isten kegyelmét a penitenciatartás szentségében elnyerhesse''. Íme a kétféle bánat; bánat mind a kettô; jó, szent mind a kettô; de az egyik csak a szentségben teheti megigazulttá a lelket; a másikról már hallottuk, hogy szentség nélkül törleszti a bûnt. A trienti zsinat határozottan állítja, hogy a bánat ugyan a megigazulásnak föltétele és kelléke; de ismer bánatot, mely mellett a bûnös, bánkódó lélek elveszhet; pedig a zsinat világosan mondja, hogy a szeretet által tökélyesített bánat a bûnöst megigazulttá teszi; beszél tehát oly bánatról is, mely nem tesz megigazulttá, mely nem a szeretetbôl folyik, mely a penitencitartás szentségében eszközli, hogy a feloldozás hatásos, de a feloldozás nélkül a lelket a kárhozattól nem menti meg. Ez a tökéletlen bánat, az attritio. Maga az egyház bûnbocsátó hatalmának fogalma követeli, hogy a tökéletes bánaton kívül a tökéletlen is elégséges legyen a feloldozásra; mert e hatalom kiengeszteli a bûnöst az Istennel; valóságos, kiengesztelô hatalom; de ha tökéletes bánat nélkül a bûnt meg nem bocsáthatja, tulajdonképpen soha sem bocsátja meg azt; mert ebben az esetben már a feloldozás elôtt a szeretet eszközli s a bûnbocsátó hatalom mintegy csak jóváhagyja, amit a szeretet elvégzett. A hatalom e fogalmát rendületlenül védte az egyház a novatiánusok ellen; hisz ezek mindig csak azt akarták, hogy magának a bûnbánónak diszpozíciója teszi ôt majd megigazulttá; az atyák nem voltak ezzel megelégedve; valamint az Isten tényleg megbocsátja a lelken sötétlô bûnt, úgy az egyház is; de ha a szeretet elöljáróban mindig szükséges, akkor nincs bûn s nem is létezhetik, melyet az egyház megbocsásson.

A régi egyház világosan mutatja, hogy öntudatában élt az attritio elegendôsége a szentségek felvételéhez. Tájékoztatásul azonban meg kell jegyeznünk, hogy az ,,attritio''-név nem jelentette a dolgot, melyet most értünk alatta, oly kizárólagos határozottsággal; lassan a nyelvszokás évszázados munkája után történt a megállapodás. Az eszmék ama bámulatos pontossága és szabatossága, mely az egyház hittanát jellemzi s különbséget tesz a tökéletlen és tökéletes bánat közt s az elôbbit attritiónak, az utóbbit contritiónak mondja kizárólag, még nem tükrözôdött vissza a terminológiában. Contritio, attritio alatt felváltva bánatot értettek, mely az üdvösséghez vezet; már most hogyan, mily körülmények közt vezet oda, az a további magyarázatnak volt fönntartva; mert a szóból magából ki nem hozható. ,,Atterere'' és ,,conterere'', mind a kettô jelentése ,,összetörni, összezúzni'', bár az egyik erôsebb, mint a másik; de ki gondolná, hogy aki ,,atteritur'', hogy az magábanvéve nem eléggé bánkódik; igen, aki ,,conteritur'', az bizonyára inkább van összezúzva, mint az, aki ,,atteritur''; de azért ez utóbbi állapot is a kegyelembôl való. Jelenleg az ,,attritio'' kizárólag tökéletlen bánatot jelent s a ,,contritio'' szembeállítva az ,,attritio''-val jelzi a tökéletes bánatot. Azonban ismétlem, mindkettô a kegyelem mûve; mert kegyelem a félelem, kegyelem a bûn undokságának belátása, az Isten sérelmének átérzése s ezek az attritio indítóokai... kegyelem a szeretet, sôt virága a kegyelemnek. Használunk még egy más szót is, mely még inkább kifejezi, még tisztábban állítja elô a fogalom árnyalatát s ez a ,,compunctio.'' Megfeszítést jelent Jézussal, részvevést sebeiben és szenvedésében; ez a leggyengédebb, legtisztább, legmélyebb fájdalom! Tehát az attritio és contritio terminusok közt való különböztetés nem nyúlik vissza a régi egyházba; de a terminusok által jelzett indulatok különbségét határozottan ismerte a régi egyház.

Ha az attritio nem volna elégséges kellék akár a keresztségnek, akár a penitenciának fölvételében: akkor a szentségek hathatósságának tana nem domborodnék ki annyira a régi egyházban. Pedig a szentségek erejérôl lelkesülve szólnak az atyák; hatásokat tulajdonítanak nekik, melyek csupa élet, kegyelem és feltámadás; -- hatásokat, melyek által reánk derül a világosság, szétárad lelkünkben az élet melege, kivirul a szív elszáradt virága. Ezen értelemben oszlatja el a régi egyház gyermekeinek kétségét is, mely a lélek üdvéért reszketô szívekben támadt akkor, mikor látták, hogy a haldokló nem készülhetett oly égô fájdalommal, melyet a szeretet tudott volna megteremteni, a szentségek fölvételére. Legyetek nyugton aggódó szívek -- volt az egyház válasza -- a szentség üdvözíti a tökéletlenül bánkódó lelket is.

Ferrandus diakónus elpanaszolja szent Fulgentiusnak, hogy mily aggodalomban vannak; történt, hogy egy szerecsen szolgájuk, kit oly gondosan készítettek elô a keresztség szentségének felvételére s ki a húsvét elôtt már nyilvánosan elmondta a hitvallást s a fölötte elmondott exorcismusok által az ördög hatalmának végleges megtörésére készült, mielôtt megkeresztelhették volna, önkívületbe esett; mit volt mit tenniök? megkeresztelték. Most már gyötri ôket a kétség: üdvözült-e az a lélek? mert bizonyára az eredendô bûnön kívül volt sok más bûne is, s mit használt neki az, hogy megbánta bûnét, mikor a keresztséget csak önkívületben vette fel? Fulgentius felelete kétségen kívül helyezi azt, hogy ha a bánat által nem is igazult volna meg a szerecsen, megigazult a keresztség által. Szavaiból kiviláglik, hogy a bûnbocsátó keresztvízhez elég oly bánattal járulni, mely, ha a szentség elmarad, a kárhozattól meg nem ment, a kegyelmet az ilyen tökéletlen lélekbe a szentség árasztja.

Ezért vágyódtak oly gyengéd szenvedélyességgel halálos ágyukon a katekumenek s a penitensek a keresztség, illetôleg a penitencia után; miért? bizonyára az egyház azon hite miatt, hogy a szentségben megigazul az, aki még bûnös; tehát aki még nem bír azzal a legtökéletesebb bánattal.

Úgy látszik, hogy az ôsegyház e megnyugvását az iránt, hogy jó a tökéletlen bánat, hogy jó, ha rémit minket az Isten igazsága, vonz és lelkesít az erény szépsége, nemes bosszúval tölt el az Isten sérelme s elégtételre és kárpótlásra indít, -- hogy, mondom, ezt a hitet nem zavarta meg a késôbbi kétely, mely a félelemben, a pokoltól való iszonyodásban nem ismert oly gyökérre, melybôl az Isten elôtt irgalmat találó, bár tökéletlen bánat sarjadhatik. Az ôsegyház nem disztingvált sokat; ô minden nyomon fölzavarta gyermekeinek lelkiismeretét; nem vetette meg a félelmet, a bosszú, a kárhozat iszonyát, de nem is maradt meg nála, hanem nemesebb érzelmekre tanította híveit. A skolasztikusok sokat disztingváltak; szétszedték azt, ami elôbb egy folytonosságban, a tökéletlenen kezdôdött s a tökéletesbe kivirágzott; megálltak minden egyes indulatnál s kérdezték: elégséges-e ez vagy az egymagában s mi kell még hozzá? Kiváltképpen a kárhozattól való félelem... ez volt a botrány köve; támadhat-e belôle igaz, ôszinte s a szentséghez elégséges bánat? E hullámzás nem szûnt meg soha egészen, ha nem is zavarta meg az egyház szentségeinek kiszolgáltatását, de nem is simult el hullámvetése. Luther szenvedélyes bôbeszédûséggel ostromolja a véleményt, hogy a pokoltól való félelem megigazulttá tehet a gyónásban; ,,mert ez az indulat egyáltalában rossz, inkább farizeusokat nevel, mint bánkódókat; szeretet kell, ez az az új teremtmény, mely nélkül akár zsidó, akár pogány, mind a kárhozat fia; hiszen aki fél s csakis azért gyûlöl valamit, mert fél, az ugyanazt szeretné, mihelyt a büntetés, a kárhozat megszûnnék; s hogyan lehet a bûnt igazán gyûlölni, ha valaki az Istent, a bûnnek ellentétjét nem szereti? Lehet az Istent félni, igen, sôt kell; de aki az Istent féli, az már elôbb szereti ôt; a szeretet indítja az embert a félelemre is''. Nagy emberismerettel jegyzi meg Luthernek e szenvedélyes egyoldalúságáról Fischer püspök és vértanú: ,,Többször vettem én azt rajtad észre Luther, hogy midôn valamit két vagy több úton-módon lehet elérni, te csak egyet ragadsz meg a kettô vagy több közül s azt állítod, hogy csak ez a jó és helyes... Ez ügyben is úgy jársz el, mert bár a bánatot fölkelthetjük a félelem vagy szeretet indítóokaiból: te a félelem útját elzárod s csak a szeretetet hagyod nyitva a bûnösök számára.''

Ki bírná szemmel tartani a szív hullámzását, melyet a különféle gondolatok támasztanak benne? Egyik kiváltja a másikát; gondolat az érzelmet, érzelem a gondolatot. A szívnek sajátos aktusa, mely a pokolba merülô gondolatot kíséri, a félelem a büntetéstôl; utána és közbe fölcikázik az értelem ítélete, hogy a büntetés borzasztó baj, hogy a legnagyobb rossz vagy nem a legnagyobb rossz; közbe reszket az önszeretet, mely vagy úgy fél a büntetéstôl, mint a legnagyobb rossztól, vagy úgy, mint amely ugyan megfagyasztja vérét, de mégsem tartja ezt a legnagyobb rossznak. Az ész és szív e hullámzásában jó és rossz kavarog egyben. A félelem maga igen jó és üdvös, de az ítélet és önszeretet rossz irányba terelheti, ha a büntetést legnagyobb rossznak állítja oda. Aki a büntetéstôl mint legnagyobb rossztól fél, -- aki a büntetést úgy állítja oda, mint egyetlen és kizárólagos tekintetet, aki a saját szabadulását végcélnak tekinti, melyet Isten dicsôségének elébe tesz: az természetesen bûnösen fél; ezt ,,timor serviliter servilis''-nek (szolgailag szolgai félelemnek'') hívja a teológia. De aki a bûnt bánja, mert a büntetéstôl retteg, anélkül azonban, hogy káromló ítéletekkel csúfítaná el szándékait, az jól fél, üdvösen fél. A trienti zsinat azért fûzte magyarázatul a félelembôl eredô bánat ajánlásához: ,,Ha a vétkezési szándékot kizárja s a bocsánat reményétôl hordoztatik''. A zsinat félelembôl eredô bánatról beszél, oly bánatról, mely az Isten kegyelmét keresi. Van szolgailag szolgai félelem, melyrôl a teológusok beszélnek, mely a bûntôl vissza nem tart; midôn a bûnös retteg, de kívánja, bárcsak ne volna pokol, hogy amit szeretek, abban szenvedélyeim teljes féktelenségével gyönyörködhetném. Utálom a poklot, rettegek tôle, de azért ég ajkam a szomjtól, a bûn kelyhének szomjától; édes vagy te nekem, nem taposlak el érte. Ez átkos félelem; de ez nem nevel hipokritákat, hiszen ezek a bûntôl el nem állnak. Általában bûnutálásban hipokritaság nem létezhetik; színlelésnek csak ott van helye, hol belsô és külsô elem forog szóban; színlelés van a mosolygó ajkon, mely keserû érzelmet édesít; de ahol csak a belsô indulat forog szóban, hol lehet ott színlelés? A bûn a belsô indulat; kívül természetesen nincs bûn, a bûn az akaratban van. Mit csinál az, aki a bûntôl tartózkodik a pokol félelme miatt? tartózkodik minden indulattól, az akarat minden moccanásától, mert hisz ez a bûn; ezt látja az Isten s eszerint ítél.

Mi a szolgailag szolgai félelmet nem védjük; ez a jelzô ,,szolgailag'' oly gyökvonás, mely a félelembôl kivon minden jót s bennehagy minden rosszat; a szolgailag szolgai félelem nem az az Istent keresô s irgalmat váró félelem, mely a szív természetadta s kegyelemindította indulata, mely oly természetes, mint a rendezett önszeretet.

Vagy tán rossz-e az önszeretet? A jansenizmus Ágoston egy szavából, a ,,caritas''-ból rögeszmét alkotott magának, melyben végleg megfeneklett. Neki csak Isten-szeretet kell. Mint a hipnotizált csak a szuggesztornak sugallataira reagál: úgy ez az elfintorított vallási nézet csak a ,,caritas''-ra moccan, csak arról tud mondani dicséretest és jót. Jó az önszeretet, de istenszeretetbôl, -- jó a félelem, de istenszeretetbôl folyjon! Ezek rögeszmék! Vétkezik-e az, ki a tûzbôl kiugrik, de önszeretetbôl s nem istenszeretetbôl, s lehet-e Istent szeretni anélkül, hogy elöljáróban önszeretetünk millió aktusaival erre ne készüljünk? s magába abba az istenszeretetbe a reánk, az énre való tekintetet bele ne foglaljuk? Lehet-e ez ellen valakinek kifogása? Csak azoknak, kik Luther, a gnosztikusok, a manicheusok nyomaiban a bûn sötét rémeitôl ûzetve a pozitív tudományok megnevettetésére a teológiában az embernek oly képét alkotják meg, mely beillik orientális mesének, beillik beteges, fölhevült képzelet szüleményének, de nem valóságnak.

Az önszeretet jó, nem rossz; önszeretet által él az ember; anélkül nem lélegzik, -- nem ennék, nem melegednék; önszeretet hajtja azokat a sejteket, melyek miriádjai alkotják testünket mozgásaik labirintjának rendezésében -- az elemeknek minden percben való fölvételére és cseréjére -- minden sérelmünknek kiigazítására. Azonban ne menjünk bele a fiziológiába; a természet ösztöne s öntudatunk elég világosságot nyújt e tárgyban. Az Alkotó fönntartó erôül adta az önszeretetet, az Üdvözítô pedig az önszeretetet példaképül állítja fel a természetfölötti, felebaráti szeretetnek. Ez önszeretet indít arra, hogy a büntetés miatt kerüljük a bûnt s az Isten is azért ismertette meg velünk a büntetést, hogy a bûnt kerüljük. Az önszeretet tehát eszköz az Isten kezében, s aki az Isten akarata szerint tesz és érez, az bizonyára jól cselekszik.

A félelem és szeretet viszonya kezdet óta világosan volt kifejezve a keresztény öntudatban. A kereszténység a szeretetet sürgeti, de a félelmet el nem veti. Tanú rá épp a ,,caritas'' nagy tanítója, Ágoston. A tudatlanok katekizálásáról értekezvén így ír: ,,Aki a keresztény vallást az örök üdvösség s azon örök béke miatt akarja fölvenni, melyet Isten ez élet után ígér szolgáinak, vagy aki azért veszi fel, hogy a kárhozattól s az örök tûztôl megmeneküljön s Krisztus országában résztvegyen, az már való igaz keresztény. E szándék arra fogja ösztönözni, hogy résen legyen minden kísértetben s óvakodni fog, hogy a vagyon s az élvezet el ne tántorítsák, nehézségek ne csüggesszék; mértéket fog tartani a bôségben és erôslelkû lesz a tûrésben. Azonkívül lassankint tökéletesbül majd s az érzület azon magaslatára emelkedik, hol az Isten iránt való szeretet erôsebb, mint a pokoltól való félelem; ahol ha az Isten mondaná: élvezd folyton a föld örömeit, vetkezzél, ahogy bírsz, nem fogsz azért meghalni s a pokolba sem fogsz jutni, csak tôlem szakadsz el, -- elrémülne az ily szabadságtól és semmiesetre sem vetkeznék, már nem azért, mert különben kárhozatba jutna, hanem azért, mert megsértené azt, akit szeret''. (c. 17., n. 27.) Csodálatos; s ezt Ágoston mondja, akire a szigorú teológusok támaszkodnak; pedig szavaiból kiviláglik, hogy ragaszkodni Istenhez s az ô törvényéhez a pokol miatt, jó és üdvös hangulat és megfelel a kereszténységnek. A szeretet után vágyódjék a keresztény, de Ágoston akarja, hogy ,,az isteni igazságosság és szigor, mely üdvös félelemben rengeti meg az ember szívét, alapfalul szolgáljon, melyen a szeretet épül. Indítsa meg a pap hallgatóit, hogy boldogoknak tartsák magukat azon tudatban, hogy az szereti ôket, akitôl félniök kellene, hogy felbátorodjanak, ôt viszont szeretni s ne akarjanak neki, még ha büntetéstôl sem kellene tartaniok, visszatetszeni''. (c. 5., n. 9.)

Be találó jellemzése ez a ,,gyermeki Isten-félelemnek!'' Ki ne erezné ki e szavakból, hogy az Isten igazságosságára való tekintet a keresztény érzületnek egyik alapeleme s hogy az ítélettôl való rettegés nagy értékkel bír? Azért bármennyire hangoztassa is valaki Ágostonnal, hogy a keresztény élet idege és mozgató izma a szeretet, ne értsen alatta oly szeretetet, mely az ,,örökkévalóság királya, a láthatatlan és halhatatlan Úr'' iránt a teremtésben végigvonuló hódolatot, reszketést és félelmet kioltsa; aki igazán szeretni akarja Istent, az félje is ôt. Így párosul a kereszténységben a szeretet és félelem!


Az erôsfogadás

Az erôsfogadásról kevés mondanivalónk van. Rendesen külön sorolják fel azt a penitencia részei közt. De a dogmatika az erôsfogadással külön nem foglalkozik; a trienti zsinat is a bánattal egybefoglalja s mintegy az igaz töredelem jellemvonásának mondja: ,,dolor ac detestatio cum propositio non peccandi de caetero -- fájdalom és utálat egybekötve azzal az elhatározással, hogy többé nem vetkezünk.'' A bánatban bennfoglaltatik az erôsfogadás. A bánat a múltba s jövôbe nézô Janus-arc; a múltat siratja, a jövôbe komolyan s buzdulva néz! Az elôbbi jelleg teljesen ki van fejezve rajta; az utóbbi csak rejtôzik benne s nem lép elôtérbe. De hogy benne van valósággal, ki kételkedhetnék arról?!

Nézzétek csak a szeretô bánkódókat, kik mély alázatukban lehajtva fejüket, csak azt az egyet hajtogatják olvadozó szívvel: ,,Oh miért nem szerettelek Uram eddig? Hogy fogsz szívedre fogadni engem hûtelent? Oh vétkeim! Bár tehetném, hogy a perceket, melyek emléke hozzátok fûz, életembôl kitörülhetném''. Ezek a szeretô lelkek sírva és zokogva keresik koszorújukat, mely lehullt fejükrôl. Kérdezzétek meg ôket, hogy miképp vannak hangolva a jövôre nézve?! Rátok meresztik szemüket s felelik: ,,Hogyan vagyunk hangolva? Mire való e kérdés? Hát akarhatunk-e ezentúl mást, mint Istent szeretni s a bûnt gyûlölni lelkünk teljes szenvedélyességével?!'' S ez világos; amily lángoló szeretetük, amily édes bánatuk: oly erôs, oly elszánt s minden bûnre kiterjeszkedô az ô erôsfogadásuk. Sôt ez az erôsfogadásuk csak más alakja szívük bánatának, melyben föllép a vágy, fölhevül a szinte haragos buzdulás, hogy ,,inkább meghalni, mintsem vétkezni.''

Nincs bánat erôsfogadás nélkül. Sarjadjon bár az a bánat a félelem gyökerén, az sem lesz erôsfogadás nélkül. Sôt éppen az nem! Isteni elszántságra tesz szert az a lélek, mely a pokolba pillant. A kárhozat ijesztô ismerete mint sötét, felhôs égbôl leszakadó tûzfolyam robog át rajta s lelkünk benne mint a delej, jaj! Hogy gyötrôdik, szinte szétolvadna, megszakadna, ha lehetne! Ez ismeret fellázít észt, képzeletet, emlékezetet, érzelmet, természetet s ájuldozva kiáltja: ,,Oh csak bûnt ne soha!'' Fölébred a természet ösztöne s védekezni száll; idegei, izmai acélsodronyokká válnak, melle pajzsként domborodik, s szívébôl s szemeibôl kigyúl a nagy, szent elhatározás: nem, soha semmi bûnt! ,,Oh a bûnt utálni, -- írja egy buzgó lélek, -- gyûlölni oly mélyen, hogy a gyûlölet gyökerét ki ne szakíthassa orkán. És tenni, tenni, mindenütt tépni, mindenütt irtani. Gyermeteg érzékenységgel, de amellett acélizmos karral.''

Tehát a bánat mindig erôsfogadást zár magában, mely a jövô esélyeiben védi azt, amit most könnyel szerzett s tevékenységre szólítja az ember minden erôit, hogy óvakodjanak az alkalomtól, kerüljenek veszedelmeket s erényes buzdulással feledtessék el a múltat oly élet által, mely az éjre fényt derítsen s a gyalázat uralma helyébe az Istennek emeljen trónt. Szent Tamás az erôsfogadást így jellemzi (1., 2., 9., 10. a. 4.): ,,az elhatározást leginkább a cselekvés mutatja meg'' s hogy ez a törekvés, cselekvés mit célozzon, kimondja: ,,Az ember önmagán torolja meg a bûnt; kerülje a bûnt és a bûnalkalmakat; annyira igyekezzék jót tenni, mint amennyire serény volt a bûn elkövetésében''. Megtörje a vétkes szokást, a rendetlen hajlamot, ez az egyik jellemvonása; kerülje az alkalmat a bûnre, ez a második; s változtasson életén olyformán, hogy valamint elôbb a bûnt dédelgette, úgy most irtsa mindenben még gyökereit is, ez a harmadik jellege az erôsfogadást tévô léleknek.

A keresztény erkölcstan nagy szeretettel fejtegeti az erôsfogadás e jellemvonásait; a dogmatika pedig védi testvérét, a morálist, fôleg a jansenisták ellen. ,,Aki gyónás után vétkezik, annak nem volt erôsfogadása, mondják a jansenisták; hogy is lehetne a fogadás erôs, ha nemsokára szétmállik? Lássuk tehát, erôs-e? Próbáljuk ki; ne oldozzuk fel jó sokáig a bûnöst, míg ki nem szorítja fejébôl a bûnnek még képzetét is s nem egyengeti hajlamait szigorú elégtételben. Ha pedig még azután is elesik, mi lesz akkor? Nem lesz-e jobb, ha egészen elmarad az oltártól s önkéntes kisebb excommunicatióban várja halálát, amikor aztán méltón feloldozható s megáldoztatható, mert hisz halála után már nem vetkezik.''

A rigorizmus mindig rossz filozófus volt. Néhány fanatikus lélekben talál ugyan ôszinte követôkre; a nagyközönség azonban úgy segít magán, hogy a szigorú elvekhez könnyelmû életet fûz.

A fogadás az akarat aktusa. Hogy milyen a fogadás, az attól függ, hogy milyen most az akarat elhatározása. Késôbb az akarat megváltozhatik, feszülésébôl enged, megernyedhet; a hangulatok játéka csiklandozza s amit elôbb nagyon akart, késôbb kevesebb eréllyel akarhatja; -- sôt lehetnek zavaros, lazult pillanatai, midôn azon veszi magát észre, hogy lesiklott a lejtôrôl, melyen elôbb ugyan erôsen megvetette lábát, de megernyedvén figyelme, elvesztette egyensúlyát. Ki tudná festeni az akarat hullámzását, ki tudná kategóriákba osztani a hangulatok színjátékát? Vannak lágy, vannak szívós akaratok; vannak mélységes járású, de nehézkesen mozgó lelkek; vannak mások, melyek elhatározásai, mint a nagyjában szántó eke barázdái, sekélyek, könnyen elsimíthatok. Vannak nemes, ôszinte feltételek, de a lelkek, melyekben támadnak, még nem fegyelmezettek, könnyen inognak, szívesen elernyednek. A lelkek alkata valóban nagyon különbözô; erôsfogadásaik közt is nagy lesz a különbség!

Pszicho-fizikai képletek nélkül is tudjuk, hogy a lelkek elfáradnak s letérnek az ösvényekrôl, melyekre nagy szívvel léptek. Apostoli férfiak is elfáradtak már sokszor s akaratuk nagy kilendülése a restség törvényének áldozott. Vannak a lélekben süllyedések, melyek alig észrevehetôk s mégis elegendôk arra, hogy a legvégsô szélsôségekbe ragadják a szívet. A pszichológiának tengere vészes és szirtes s a belsô idôjárások, szélvészek és ciklonok csak oly kevéssé sorolhatók általános szabályok alá, mint a meteorológia tüneményei. Minden szív, minden lélek más és más világ!

Mit hozunk le mindebbôl? Azt, hogy a bekövetkezô esés nem bizonyítja az elôzô fogadás csalárdságát és gyengeségét. Bizony nem; bizonyítja a kitartás hiányát, de nem tagadhatja a kiindulást; sokszor a legôszintébb kiindulás gyászos folytatásra s reménytelen végre talál, mert ezer és egy akadály tarkítja az akarat változatainak útját. Kiindulni jól és kitartani soká, e kettô közt nagy a különbség; az egyik buzgó kezdetet mond, a másik még állhatatos, szívós kitartást fûz hozzá; mondhatni-e, hogy a kezdet nem volt jó csakis azért, mert az akarat késôbb megernyedt? Semmiképpen. A kitartáshoz sok más kell, amit a kiindulás nélkülözhet. Különösen szükséges hozzá folytonos figyelem, harc, óvatosság, fegyelem, ima, miáltal a kísértéseket legyôzzük s a hangulat sivárságán s az objektív nehézségeken túlemelkedünk.

Tehát legyünk igazságosak! Az erôsfogadások közt oly különbség van, mint a napfény árnyalatai közt az erdôben; minden egyes elüt a másiktól. Föladatunk ebben álland: a mi erôsfogadásunkat folyton tettekben eleveníteni, akaratunkat fegyelmezni s azt az elôbbi szokásokkal ellenkezô áldozatok által ruganyosságban megôrizni, ,,annyira igyekezzék jót tenni, mint amennyire serény volt a bûnre.'' Találunk e részben gyôzelmes példákat, melyek a jansenisták buzgalmát tévútra vezették s nem különböztetve a jó és a tökéletes közt, a bodza és a cédrus közt, kimondatták velük, hogy akinek nincs oly erôsfogadása, mint volt Cortonai Margitnak akkor, mikor az Úr Jézus e bánkódó Magdolnája borotvával akarta levágni orrát és felsô ajkát, hogy arcát elcsúfítsa; s ismét, aki nem tesz úgy, mint Boldog Colombini János, aki Egyiptomi Mária életét átolvasván, mindenben ellenkezôjét tette bámulatos kitartással mindannak, amit addig mûvelt, -- annak nincs erôsfogadása, hanem csak gyönge akarása, mely nem üdvözít! Mintha bizony a szentek s annál inkább a közönséges halandók nem különböznének egyik a másiktól, úgy mint az ég ragyogóbb s halványabb csillagai.

Ily követelések lehetetlenné teszik a szentségek fölvételét, meghiúsítják a leereszkedô Úr Jézus szándékát, melyet az egyház úgy fejezett ki, hogy a ,,sacramenta propter homines.'' (,,A szentségek az emberekért vannak.'') A jansenista felfogásban a szentség fölvétele szinte célszámba ment s fôleg a szentáldozás úgy szerepelt, mint a tökéletes lelkek Istennel való végleges egyesülése. Az egyház azonban a Szentléleknek, az igazság lelkének érzékével bírván, megegyeztette azt, amiért a jansenizmus rajongott, azzal, amitôl undorodott. Megegyeztette a tökélyt azzal, ami távol esik tôle, de ami elég arra, hogy a kegyelem állapotába jussunk. Legyen ôszinte a mi erôsfogadásunk; terjedjen ki minden bûnre; legyen hathatós, hogy annak következtében kerüljük a bûn alkalmait, reflektáljunk gyöngeségünkre s óvjuk magunkat szokásos ellenségeinktôl; minél inkább szokunk ehhez, minél inkább fegyelmezzük eszünket, képzeletünket, indulatainkat, annál kihatóbb és kitartóbb lesz fogadásunk. De ne zavarodjunk meg, ha mindennek dacára esünk; ne gyanakodjunk önmagunkra túlságosan: hanem kikelve romjainkból, verjük le az akarat, a gerjedelmek s indulatok süppedékes, laza talajába elhatározásaink pilléreit; így emelkedhetnek sárszigeteken is tündérpaloták. -- Aki erôsen és lelkesen akar, annak erôsfogadása olyan lesz, mint a szenteké; a gyönge lelkeké nem lesz ilyen; de azért szintén erôs lehet: erôs... gyengeségükhöz viszonyítva!


A bûnbevallás megrendítô hite s gyakorlata

Midôn a gyónás isteni intézményérôl, e megdöbbentô fönséges gyakorlatról szólok, az olvasó szívesen kísér el az ôsegyház templomaiba; azok a jelenetek, azok a képek, melyek ott feltárulnak, eloszlatják az ellenkezést, melyet a racionalizmushoz hajló korok fia a gyónással szemben el nem titkolhat; azonkívül pedig életet lehelnek az elvontabb bizonyítás szárazságába.

Lépjünk be a nicomediai vagy a karthagói község templomába. A templom apsisában (szentély) van a püspöki szék, amelyen helyt foglal a község feje, pásztora, a keresztények minden ügyének elbírálója, a püspök. Minden városban van püspök; ennél fordul meg a keresztények lelki-testi, örök s ideiglenes ügye-baja. Minden vasárnap összegyülekeznek a hívek, ez a ,,synaxis''; e gyülekezetre ki van öntve a Szentlélek minden ereje; minden itt történik: áldozat, penitencia, megrovás, intés, kérés, vigasz, bíráskodás, kibékülés; szóval itt gyógyíttatnak a község s a lelkek összes sérelmei.

Aki közülünk e templomba belépne, meglehet, nem mindenen épülne; a formalitások még nem szilárdultak meg, következôleg a változatosság s a szabadság nagyobb volt. A hívek elôadják bajaikat, testvéreik hibáit bejelentik, orvoslást keresnek megháborodásaikban; elôterjesztik pöreiket, kiengesztelôdnek. Bûnbánók jelentkeznek s mások, akik nem jelentkeznek, bejelentetnek; tanúk állnak elô, kik rábizonyítják, hogy az illetô ezt meg azt tette s ez esetben keményebb penitencia vettetik ki rá. Vannak, kik maguk kérik a penitenciát s mindjárt a hely színén zsákba öltöznek s vezeklô övvel kötik körül derekukat. Ez az, ami minket most kiválóbban érdekel; az egyház a bûnbevallásnak, az ítéletnek, az elégtételnek volt színhelye. A bûnösök javarészben a püspökhöz csôdülnek, mert a püspök a községben Szent Ignác vértanú szerint -- a Krisztus. Azonban a község népes volta kényszeríti a püspököt, hogy a presbiterek közül néhányat e hivatalra segítôkül kitûzzön. A presbiterek az apsis elôtt a presbiteriumban foglalnak helyet. A püspöktôl elválaszthatlanok; róluk írja Szent Ignác a smyrnai községhez: ,,Kövessétek mindnyájan a püspököt, mint Krisztus követte az Atyát; a presbitereket pedig úgy, mint az apostolokat; a diakónusokat pedig úgy tiszteljétek, mint Isten rendelésébôl fölállított szolgákat.'' Az efezusiaktól azt kívánja, hogy a püspöknek s a presbitereknek alávetve legyenek. Magnesia községe elôtt pedig dicsér egy diakónust azért, mert a a püspöknek úgy engedelmeskedett, mint az Isten kegyelmének s a presbiteriumnak pedig úgy, mint a Krisztus törvényének.''

Fordítsuk szemeinket az apsistól s a presbiteriumtól el a templom hajójába; tekintsük meg a gyülekezetet. Senki sem hiányzik, mert vasárnap van vagy valamely vértanúnak ünnepe. A presbiterium s a hajó határán áll az ,,ambo'', szószék-féle emelvény, melyrôl a lektorok s a diakónusok olvassák a szent könyveket. Az ambo mögött a templom fala hosszában állnak a nyilvános penitenciában elôhaladott hívek s a kezdô katekumenek; -- az ambo elôtt a hajóban végig a hívek s a harmadik fokú bûnbánók (a teljesen kifejlett bûnbánati fegyelem négy fokot ismer), azonkívül itt állnak a pogányok és zsidók, mert ezek is bemehettek a keresztény templomokba; végül a templom pitvarában s a pitvar elôtt a szabad ég alatt siránkozó alakokra akadunk, kiket szívük be az oltárhoz vonzott, de bûnösségük érzete visszatartott. -- Megkezdôdik a mise, a katekumenek miséje; zsoltárének, az egyház imái; fellép az ambóra a lektor, utána a diakónus s olvas a Szentírásból egyes alkalmas részeket; a püspök az Írást magyarázza s beszéde után kitiltatnak a kezdô katekumenek és vezeklôk. Bentmarad a tulajdonképpeni község s a bûnbánók végsô osztálya, kik az áldozaton jelen lehettek. A község a Krisztus teste, -- most ennek gondozzák sebeit.

Ha a hívek közt van valaki, aki nyilvános botrányt követett el, ezt az egyház színe elôtt bevallja, azután a hívek közösségébôl kizáratik s a bûnbánókhoz sorakozik. Ezalatt a püspök a bûnrôl s annak utálatosságáról s a vezeklés nagy hasznáról beszél, a nép pedig hangosan vagy némán könyörög a bûnösök megtéréséért. Vannak mások, kiknek titkos bûnök terhelik lelküket, ezek is a püspökhöz s a presbiteriumhoz járulnak s azokat nekik titokban bevallják s a püspök engedelmével néha nyilvánosan is meggyónják; sôt gyakran megtörténik, hogy a fájdalom s a bánat rohamában megkérdezés nélkül hirdetik bûneiket s mindnyájuk láttára vezeklô övet, zsákot öltenek s könnyeikkel kérik bûneik bocsánatát. Ezek után az ambo mögött álló püspök a klérussal az elôhaladt vezeklôk fejére tette kezeit s a diakónusok a férfiakat, a diakonisszák pedig a nôket kivezették, a kapukat bezárták s a püspök elkezdte a hívek, a tiszták, a teljes közösségben élôk miséjét. Egy idegen sem volt jelen, hacsak nem hozott a püspöktôl ajánló levelet, mert a község fôelve volt: nem elegyedni a gonoszokkal.

Ez a régi istentisztelet képe; fôszerepet játssza benne az eucharisztia s a penitencia. Ez a penitencia a legégetôbb s legsürgôsebb érdeke a községnek s azért folyton elôtérben áll. Eusebius VI. könyvében olvassuk, hogy Novatus követôi közül hogyan tértek vissza sokan az egyházba. Kornél római püspök elmondja, hogyan fogadta ôket: ,,Midôn ezek Novatust jobban megfigyelték, ravaszságát, átkozódásait, hazugságát, durva modorát, mely minden illemet sértett s megbízhatlan, rókajellemét szemügyre vették, elhagyták Novatust s az egyházba térve, minden cselfogását, tévtanát, bûbájosságát föltárták a püspök, papok és laikusok elôtt és sírva, jajgatva, nagy fájdalmasan bánták esésüket, hogy azt a ravasz és kegyetlen ,,bestiát'' -- bárcsak rövid ideig is -- követték''. Ugyanezt tette a három püspök, aki lerészegíttetve, Novatust ordinálta: ,,Ezek közül egy -- írja Kornél -- nemsokára rá, sírva és jajveszékelve, nyilvánosan bevallotta bûnét s ezt az egész nép könnyei közt a laikusok közé fölvettük''.

E jelenetek bizonyára megrendítenek minket; ezek a siránkozó, bánatos bûnösök s az értük könyörgô, közbenjáró hívek; sírás, zokogás, buzgalmi fölkiáltások töltik el a templomot.

Azonban az ,,anya-szent-egyház'' fönséges szentsége ezzel be nem éri! Vannak bûnösök, kik vétkeztek s nem jelentkeznek önként a bûnbánatra. Segítenek rajtuk mások. Az egyház Krisztusnak oly makula nélkül való, érzékeny teste, hogy a vétket önmagán nem tûri; minden keresztény a test tagjának tartotta magát, s ha az egyik tag vétkezett s megsebesült, azt a másik érezte és segítségére sietett. Mindenkinek köze van ahhoz, hogy a másik mit csinál, vajon szentül vagy bûnben él-e? Az édes, szoros testvériség egy anyának, egy szent anyának gyermekei közt oly élénk öntudatában élt a híveknek, hogy kötelességüknek ismerték az Írás szavai szerint a testvérrel, aki parázna, fösvény, megszóló, részeges, fosztogató volt, nem érintkezni, vele egy asztalnál nem enni, hanem gondoskodni, hogy megtisztuljon, hogy penitenciát tartson, hogy a seb az egyház testén beforrjon. Ezért föl kellett ôt jelenteni; aki nem tette, oly penitenciát kapott, mint maga a bûnös. Szent Ágoston az Úr parancsát a testvéri megintésrôl sok helyen magyarázza; korholja az asszonyokat, kik férjeik házasságtörését elhallgatják s az egyháznak föl nem jelentik. ,,Ne engedjétek ôket vétkezni, mondjátok meg az egyháznak ... Nem a közbírónak, nem a prokonzulnak, a helytartónak, az ispánnak, nem az imperátornak.'' Azonban arra is figyelmezteti ôket, hogy ezt okosan és mérséklettel tegyék, nehogy többet ártsanak vele, mint használjanak.

E szokás sokáig dívott az egyházban. A testvériségnek, az összetartozás gyengéd érzetének, a buzgalmi szellemnek hanyatlásával lépést tartott e szokásnak tünedezése!

Van Szent Ambrusnak egy gyönyörû könyve, ,,ad virginem lapsam''. Az Istennek szentelt szûz csúfosan elesett; bûne titkos volt; azonban már valaki bejelentette bukását s akkor azután élte végéig szabták rá a penitenciát. Szent Ambrus így ír e mûvének 8. fejezetében: ,,Kétséget nem szenved, hogy nem oly súlyos a bûn, ha az ember azt önként bevallja és megbánja. De ha bûneit titkolva, akarata ellenére köztudomásra kerül botlása, az ilyen bûnt súlyosabbnak tartjuk. Lám ez történt meg veled, nem tagadhatod, s azért jobban kell bánkódnod, mert nagyobb a rovásod''. De e nyilvános korholás sohasem történt meg máskor, csak a nyilvános bûnbevallás vagy a bûn rábizonyításának esetében.

Az újkor emberének ajkáról e régi fegyelem szemlélésénél a bámulat röpke ,,jajja'' lebben el. Szédül bele, oly nehéz visszahelyezkednie azon korba, midôn az a község oly szent, oly féltékeny volt, hogy minden tagját kötelezte nemcsak saját, de beteg testvére lelkének gondozására; midôn nemcsak a nyilvános bûnöket kellett a bûnösön kívül másoknak is följelenteniök, de még a titkosakat is, azon kikötéssel, hogy megelôzôleg a bûnöst magát intsék meg s csak ha megtérni nem akarna, akkor menjenek az egyházhoz. S ki volt ez az ,,egyház''? Az apostoli konstitúciók, Ignác, Tertullián, Cyprián, a legrégibb zsinatok s Eusebius adatai bizonyítják, hogy az itt értett ,,egyház'' a püspök s a presbiterek voltak; a nép pedig mint résztvevô közönség s mint tanú szerepelt és sokszor nem a bûnösre való tekintet, hanem a nép könnyei és siránkozása enyhítette az ítéletet.

Ez az a kép, melyet az ôsegyház gyülekezetei elénk tárnak. E képben nincs egyetlen önkényes vonás; mozaikhoz hasonlít, melyet a régi írók tanúságaiból állítottunk össze; e képnek alaphangja bánatos, de mégis meleg színvegyülete, a bûnnek az egyház elé való terjesztése. Ki kételkednék errôl, ha a régi írókat csak nagyjából is olvassa s bepillant a hívek gyülekezôhelyébe, mely félig templom, félig törvénycsarnok; félig oltár, félig bírói szék; félig áldozat, félig ítélet? Ez a szentek közössége; az Isten gyermekeinek családja, melynek homlokán az erény dereng s melyet az a szelíd, erôs hatalom nevel. Az egyház mindig a nagy nevelôintézet; gondossága szelíd anyai karral öleli gyönge, gyarló gyermekeit; Isten bízta rá a lelkeket s kivehette volna-e éppen bûneiket? Hogyan gondolhatjuk ezt? Az Úr Jézus hatalmával fölruházott édesanya elôtt megnyílt az emberi szív; ösztöne erejével kiérezte, hogy ha isteni hatalommal Isten helyén áll az egyház, az embernek bûneivel s reményeivel kell lábaihoz borulnia. Megütközni a gyónáson, ez annyi lett volna, mint kételkedni azon, hogy ez az egyház az Úr Jézus helyettese; az pedig gyönge, halvány gondolat, mely a régi kereszténység erôteljességében még nem jelentkezhetett; s azért senki sem ütközött meg a gyónáson, hanem kitárta titkait, a szívtitkokat, melyeket szégyellt, de a szégyenért cserébe engesztelést s békét nyert. Oh, csak értsük meg az elsô egyház gyönyörû szervezetét, a hívek gyermekded, ôszinte vonzalmát s ragaszkodását, s akkor megértjük az Atyák buzdító, intô szózatainak mélységes erejét! A kereszténynek a gyermeki viszony érzelmessége sugallta, hogy bensejét kisírja; mások pedig ugyanazon mély bensôség s testvériség érzetétôl áthatva gondoskodtak, hogy e bevallás, engesztelés, megigazulás csakugyan megtörténjék.

Ezek elôrebocsátása után tárgyunkkal tüzetesen foglalkozhatunk: gyóntak-e a régi egyházban titkos bûnöket is? s gondolták-e, hogy Krisztus rendelésébôl meg is kell azokat gyónniok, ha bocsánatot akarnak nyerni? Ez a kérdés.

Origenes a 37-ik zsoltárról írt második homiliájában ismerteti a II. századbeli alexandriai egyház bûnbevallási fegyelmét. Kiolvassuk belôle, hogy a hívek titkos bûneiket is meggyónták: ,,Fontold meg jól, hogy kinek valljad be bûneidet. Válaszd ki az orvost, aki elôtt föl kell tárnod gyengélkedésed okát, aki tudjon sírni a siránkozókkal, hogy miután ily ügyes és irgalmas szívû orvostól tanácsot és útbaigazítást kaptál, annál szívesebben indulj utána. Ami pedig azt illeti, hogy a község színe elôtt is valld be bûneidet, azt jól megfontolva s ügyes, hozzáértô lelkiorvos tanácsára lehet csak megtenni; ô fogja azt megítélni, vajon lelked üdvére válik-e s vajon meglesz-e annak az a hatása, hogy mások is épüljenek s te magad is fölépülj''. A lélek titkos bajairól van itt szó s nem nyilvános botrányokról, melyek miatt gyászt öltött a szentségében megsértett egyház; az emberek vétkeirôl, a szegény halandók közönséges bûneirôl beszél Origenes, melyek lelküket nyomják. Halljuk csak folytatólag: ,,Ne titkold a bûnt szívedben; mert valamint azok, kiknek gyomrát terheli az emésztetlen étel, vagy az élettevékenységet megakasztó nyálka, erôszakosan kiadják azt, ami bennük van: úgy azok, akik vétkeztek s vétküket titkolják, folyton érzik az erôltetést s a lélek fuldoklását''.

Gyóntak tehát a fényes Alexandriában nemcsak nyilvános bûnöket, hanem a szív rejtekébe zárt, a szégyen, az önérzet féltékeny hatalma által letartott vétkeket is. A nyilvános bûnökrôl nem is lehet kétségünk; sôt éppen az alexandriai egyház erélyes pátriárkái nagyon is követelték, hogy minden, ami a nyilvánosság elé lépett, akár mint kész botrány, akár mint gyanús jel, nyilvános bûnbevallás alá essék. Alexandriai Dénes beszéli elôdjérôl, Heraclasról, hogy szokása volt az eretnekeket s még inkább az eretnekséggel gyanúsított embereket a községbôl kizárni, s bármennyire rimánkodtak s könyörögtek neki, addig vissza nem vette ôket, míg az eretnekektôl hallott mindennemû tant és nézetet nyilvánosan be nem vallották. Kétség támadhatna aziránt, vajon Heraclas és Dénes eljárása igazi bûnbocsánat miatt végzendô gyónást ad-e elénk, vagy talán csak a külsô fegyelem szokását mutatja be, melyet más társulatok is követhetnek, hogy ti. aki ellenük vétett, az nyilvánosan bocsánatot kérjen. A kétség azonban elesik, ha Origenest olvassuk. Heraclas és Dénes fegyelmi eljárásán kívül ugyanis Origenes a titkos bûnnek bevallásáról beszél; óvja a bûnöst, hogy válassza ki az ,,orvost'', kinek megmutassa sebeit, különösen azért, hogy ez kellô mérséklettel ítélhessen arról, hogy mit gyónjék meg a titkos gyónás után nyilvánosan is, mit ne. De a nyilvános gyónás elmaradhatott; csak a titkos, az nem maradhatott el, mert ,,a léleknek is orvos kell'', ha élni akar; ,,kell útbaigazító, vezetô''; ,,minek rejtegetni a sebet, mikor az halált hoz?''

Titkos gyónás nélkül nincs élet; ezt hirdeti az egész ôsegyház!

Római Kelemen így ír: ,,Míg e világban vagyunk s idônk van hozzá, bánjuk meg teljes szívbôl bûneinket, hogy az Isten üdvözítsen minket. Mert ha e világból kimúltunk, többé bûneinket be nem vallhatjuk s penitenciát nem tarthatunk''. (Ep. 2. ad. Cor. n. 8.) -- Origenes (hom. 2. in. Levit.) a katekumeneket oktatván, felsorolja a bûnbocsánat eszközeit; ez eszközök a vezeklés különféle gyakorlatai; aztán így folytatja: ,,Van még egy hetedik, fáradságos és fájdalmas módja a bûnbocsánatnak, midôn a bûnös könnyeivel öntözi fekhelyét, midôn sírás lesz éjjel-nappal étele és itala s nem szégyenkezik föltárni bûneit az Úr papjának''. -- Nagy Szent Vazul, a klasszikus mûveltségû caesariai püspök, ki a görög-római szellem valamennyi gyöngyét s a régi filozófia fonnyadni készülô borostyánjait Krisztus koszorújába fûzé, éppen úgy ír, mint Origenes. -- Szent Jeromos a titkos bûnt a kígyó titkos harapásához hasonlítja, melyrôl senki se tud, csak az, aki sínyli; ha pedig ez a titokban szenvedô sebét testvérének és tanítójának megmutatni -- ,,confiteri''-- nem akarná, nem segíthetni rajta. -- Nagy Szent Gergely 27. homiliájában fejtegeti az Evangélium szavát: ,,Lázár, jöjj ki'', s aközben a bûnösökhöz fordul: ,,Miért zárjátok el vétkeiteket szívetek rejtekében? Hozzátok ki napfényre a bûnbevallás által. Jöjjön ki, ami holt, vagyis valljátok be bûneiteket s a pap föl fog oldozni bûneitek kötelékétôl''. E citációk számát bárki növelheti! Aranyszájú Szent Jánossal végezzük be a szentatyák fölsorolását, aki kereken kimondja, pedig nem volt oly szigorú, mint Vazul: ,,Aki bûnét be nem vallja a gyóntatónak: nem kerülheti el a szégyent, hogy az egész világ színe elôtt ki ne nyilváníttassák lelkének állapota''. (Hom. 33. in. Joan.)

Azonban ha az atyák igazán ily félreérthetetlen világossággal tanúskodnak a titkos bûnök bevallásának szükségességérôl: honnan támadhat tehát a nehézség, honnan merül fel a kétség, hogy kellett-e vagy nem a régi egyházban a titkos bûnöket is meggyónni? Erre is megfelelünk!

Találni az atyák s a zsinatok nyilatkozataiban látszólag ellentétes helyeket, melyeket azonban könnyen megegyeztetünk egymással, ha a gyónást a kánoni penitenciától megkülönböztetjük. Sôt ezenkívül meg kell említenünk, hogy különböztetni kell a gyónástól eltekintve magában a vezeklésben nyilvános és kánoni penitencia közt; mindkettôben a bûnös kizáratott az Eucharisztia vételébôl s az áldozatból; -- mindkettôben testi sanyargást gyakorolt és a penitencia végeztével föloldoztatott; de most jön a különbség: a penitencia kiszabása ugyanis vagy a kánonok által történt, melyekben meg volt határozva az idô, a gyakorlat, a penitenciának rítusa, módja vagy pedig a gyóntató határozta meg külön-külön, hogy mit tegyen a vezeklô; ha a kánonok által határoztatott meg a penitencia: akkor kánoni volt, akár nyilvánosan, akár titokban végezte azt valaki; -- ha a gyóntató maga rendelkezett belátása szerint, vagy a bûnös saját buzgalmából rótta ki magára az elégtételt: akkor nem volt kánoni. Lehetett tehát kánoni penitencia, mely nem volt nyilvános s lehetett nyilvános penitencia, mely nem volt kánoni.

A megkülönböztetést szem elôtt tartva megértjük, hogy az atyák és zsinatok nem minden bûnt vetnek kánoni penitencia alá s következôleg úgy látszik, hogy nem kell minden bûnt, fôleg a titkos bûnöket meggyónni. De ez a következtetés egészen hamis; a szent atyák olyankor a kánoni penitenciáról beszélnek s oly bûnökrôl, melyekrôl a kánonok nem intézkednek, természetesen azt mondják, hogy az ily bûnökért kánoni penitenciát nem szokás tartani.

Különben nem érthetnôk a fönt idézett atyák szavait a titkos sebekrôl, -- a szégyenletes, takargatott, rejtegetett bûnökrôl, melyeknek gyógyulást csak a penitenciában ígérnek. Ilyenkor a gyónásról szólnak s szükségességét kétségen kívül emelik; máskor a kánoni penitenciára buzdítanak, melyet a gyónással összetéveszteni nem szabad. Az újabbkori, régészeti tanulmányok tiszta fényt derítenek e kérdésre. Minden halálos bûnt, ha nyilvános, ha titkos, az egyházi penitencia fóruma elé utasítanak az atyák. Van azonban még egy megjegyzésünk: a ,,halálos bûn'' nem bír mindenütt ugyanazon jelentéssel. Ez a terminusok közös sorsa; a fejletlen, határozatlan állapotból átmennek a precíz, határozott jelentésbe. Mi a halálos bûn alatt oly vétket értünk, mely a megszentelô malaszttól s ezáltal a mennyországra való jogunktól megfoszt. A legrégibb penitencia ,,halálos'' bûnei azok, melyek a kánoni vezeklés alá estek; kezdetben a bálványozás, paráznaság, gyilkosság, késôbb a velük összekötött vétkek mind. A ,,halálos bûn'' itt nem bír azon specifikus jelentéssel, mellyel a mi ,,halálos'' bûnünk bír; de az apostol se jelzi a kánoni penitencia ,,halálos'' bûnét, mikor felsorolja, hogy kik nem birandják az Isten országát; lám az apostol ,,halálos'' bûn alatt mindazt érti (1Kor 69 s köv.), amit mi értünk a mostani nyelvszokás szerint, ti. az Isten törvényének súlyos dologban való szándékos megszegését akár gondolattal, szóval, tettel, -- akár titokban vagy nyilvánosan. E felosztás, ha nem is volt még jelezve egy terminus technikusszal, mindig meg volt az egyházban s e felosztás szerint határozták meg, hogy mit kell az egyház színe elôtt megbánni, mit nem. Minden ilyen a Szentírás szerint halálos bûnért az egyháznál kell keresni bocsánatot; minden egyest kell bevallani s ez fáj, ez szégyen; de a szégyent le kell gyôzni. Íme a régi egyház tézise és praxisa!

,,Háromféle penitencia van az egyházban -- úgymond Szent Ágoston, -- melyet ti nagyon jól ismertek, hiszen folyton gyakoroljátok. Az elsô új embert szül, midôn általa a lélek a keresztségben minden bûntôl megtisztul... A másikat végig e gyarló élet esélyein kell gyakorolnunk... A harmadik az, melyet azon bûnökért kell felvállalnunk, melyeket a tízparancsolat ellen elkövettünk... Ebben a penitenciában nagyobb szigort kell önmagunk ellen alkalmaznunk, hogy megítélvén önmagunkat, Istentôl meg ne ítéltessünk.'' (Sermo 351.) Íme, minden halálos bûnt, a titkosat is az egyházi penitenciának kell alávetnünk; az egyházi penitencia pedig a titkos bûnökre nézve azt vonta maga után, hogy a ,,titkot közöljük'', a ,,titkos sebeket föltárjuk'' s ne ,,szégyenkezzünk.'' Ágoston is ezt tartja; mert a 117-ik beszédben a zsoltár e szavait ,,Confitemini Domino, quoniam bonus -- adjatok hálát az Úrnak, mert jó...'' így kommentálja: ,,Siessünk e ,confessióhoz', szeretett testvéreim, melyet ne csak ajkkal, de szívvel és tettel is végezzünk. Senki se röstelje sebeit föltárni, mert bevallás nélkül nem tér meg egészsége. A világi törvényszék elôtt a bevallott bûn öl, -- itt a titkolt bûn... Ne is rösteljen senki bánkódni, aki nem röstelt vétkezni; mert ha embertársainktól szégyenkezünk, mit teszünk majd azon az ítéleten, melyet Krisztus, a bíró, az angyalok s a szentek színe elôtt fog tartani, midôn szívünk titkait föltárja? Vagy nem ôrültség-e érzékenykedni a bûnbevallásból ránk háruló, tünékeny szégyennel szemben s nem törôdni a kárhozat örök fájdalmával?''

Tertulliánnál is találkozunk a bûnök bizonyos felosztásával s a titkos bûnök bevallásának félreismerhetetlen szükségével. ,,Nem lesz fölösleges -- írja ô (Poen. c. III. és c. IV.) -- megemlíteni, hogy kétféle bûn van: külsô tettel elkövetett vétkek s az akarat titkos bûnei. Mert minden bûnt vagy csak gondolatban, vagy tettleg is elkövettünk. Aki a bûnökre, legyenek azok külsôk vagy belsôk, tényleg vagy gondolatban elkövetett vétkek, büntetést rótt, ugyanaz bocsánatot is ígért, ha megbánjuk... A templom tornácában állította fel a penitencia állomását, mely azoknak, kik kérik, megnyílik.'' Íme, a titkos bûnöket a penitencia állomásához utasítja. Ez az állomás szégyent hozott a bûnösre, oly szégyent, melyet titkolózás által elkerülhetett, de jaj neki, ha ez eszközhöz fogott. Honnan ez a szégyen? a gyónásból! jól vigyázzunk, nem a nyilvánosan végzett penitenciából, hanem a bûnbevallásból, mint ezt rögtön kimutatjuk. Azonban az emlegetett szégyenre vonatkozólag még kell valamit megjegyeznünk. Tagadhatlan, hogy az ôsegyház a nyilvános bûnbevallást szívesen látta az okosság és mérséklet határai közt, ha egyébként a bûnös azt szívesen megtette; mert e gyakorlatban az ôszinte bûnbánat jelét adta. Némely egyházakban e részben túlzások történtek, melyek ellen Nagy Szent Leó emelte föl szavát. Az ember, kinek a titkos gyónás is nehéz, ösztönszerûen irtózott a nyilvános bûnbevallástól. Lássuk, miképp nyilatkozik errôl Cyprián! Buzdítja az ô szegény ,,elesettjeit'', kiknek titkos bûnük volt, hogy vallják be azt nyilvánosan. Buzdítja ôket azok példájával, kik bár a bûnt külsô cselekedettel véghez nem vitték, de meginogtak, megrendültek s hitehagyást követtek el lélekben; szívük e titkos gyávaságát a papnak meggyónták s azután még nyilvánosan is bevallották. ,,Mennyivel józanabb s üdvösebb azoknak hite és félelme, -- írja erre vonatkozólag Cyprián -- kik bár az áldozattal, vagy a róla szóló hatósági bizonyítvány megszerzésével be nem szennyezték lelküket, de mivel erre gondolatban készek voltak, ezt a bûnüket az Úr papjai elôtt bánatosan bevallották s azután még nyilvánosan is beismerték, lelkük terhét kitárták s gyógyulást kerestek aránylag kisebb sebeikre.'' S mily borzalmas csodákról tud beszélni, melyekkel Isten a titkolódzó bûnösöket a világ elôtt megszégyeníti. Cyprián e szavai aranyat érnek; mert félreismerhetlenül föltüntetik az ôsegyház fegyelmében azt a szokást, mely szerint az esetleges nyilvános bûnbevallást elôször a titkos gyónás elôzte meg; voltak ugyan a buzgalom hevétôl elragadt lelkek, kik bánatuk rohamában, elôzetes titkos gyónás és megkérdezés nélkül, nyilvánosan vallották meg bûneiket; de ezek kivételek.

Ne higgyük, hogy a bûnbevallás szükségességét csak a változó fegyelem hozta az egyházban fölszínre, mely esetleg más körülmények közt ismét kimehetett a szokásból s amikor dívott is, inkább csak buzgalmi gyakorlatnak, mint elengedhetlen kelléknek tartatott. Korántsem; ez a gyanú nem ébredhet föl abban, ki az ôsegyház emlékeihez tartja magát; hanem csak abban ütheti föl fejét, aki a pozitív adatoktól eltekint s merô lehetôségek fölhordásában keresi elôszeretettel fölkarolt nézeteinek megokolását. A történelmi emlékekben világosan ki van mondva, hogy az egyház miért ismerte szükségesnek a gyónást; azért, mert ,,nélküle elvész a lélek'', ,,elkárhozik'', ,,meghal titkolt bajában''; nélküle a ,,kárhozat fia''; ,,jobb megszégyenülni, mint az üdvösséget elveszteni''; ,,jobb föloldoztatni, mint föl nem ismertetve elkárhozni.'' Ezek az atyák buzdításai; sehol sincs ennek az abszolút szükségességnek fölfogása megszakítva, sehol ez öntudat elhomályosítva! Legyen még oly szégyenletes a bûn, nincs rá segítség másban, mint az ôszinte bevallásban. E gondolat végigjárja a szent atyák pareneziseit, intelmeit, buzdító, lelkesítô leveleit nyugaton s keleten; találkozunk vele Origenesnél, Nagy Szent Vazulnál, Jeromosnál és Ágostonnál; a szír egyházatyák terjengô, epitetonos írásmódja épp oly elôszeretettel karolta föl e hitcikkelyt, mint a merev tollú és lelkû Tertullián. Az egyházi tan e határozottan kifejtett keretében szemünk elé lép a keleti s nyugati ôsegyház gyakorlati élete. Irén keresztény, bûnbánó asszonyokról ír (l. 1., c. 9.), kiket a gnosztikus Márk elcsábított s bûvös italokkal szerelemre gyullasztott; mit tettek az asszonyok, mikor megtértek? ,,Bevallották az egyházban, hogy Márk mi mindent adott be nekik... minek következtében szerelemre gyúltak iránta s meggyaláztattak testükben általa''; s így Asián diakónusnak elcsábított szép felesége is ,,nem szûnt meg bûneit meggyónni, bánkódván a gyalázaton s könnyeivel mosogatván élte végéig lelkének foltjait.'' Ezek bizonyára titkos bûnök voltak. Az egyház természetesen még édesebb vigaszt talált akkor, midôn látta, hogy hívei leborulnak s bûneiket nyilvánosan bevallván, a jelenlevôket térden állva kérik, hogy értük imádkozzanak. S mit csinált e jelenetben a testvéri szív? Velük könnyezett, velük jajveszékelt. Ismerjük e könnyes szemû, fönséges egyháznak gyóntatóit is. Szent Ambrus maga írja le szívének hangulatát, midôn a bûnöst lábai elôtt látta: ,,Valahányszor egy szegény bûnös vétkeit föltárja, csupa részvét vagyok; nem rivalgok rá, de gyászolok és sírok vele együtt... talán egy gyönge leány esett el a bûnrevivô alkalom csábjai közt... Istenem, vétkezünk mi öregebbek is. Ne szégyelljük tehát bevallani, hogy nagyobb a mi bûnünk mint azé, kit megrovandónak tartunk; mert Júdás is (Jákob fia), midôn Thámárt okolta, meggondolván önvétkét, mondá: Thámár megigazult már, de én nem''. Paulin presbiter is, ki tanítójának, Szent Ambrusnak életét leírta s Szent Ágostonnak ajánlta, ezt a szép vonást különösen dicséri benne: ,,Valahányszor valaki Ambrusnak gyónt, a szent úgy sírt, hogy a gyónót is sírásra indította, mintha csak ô is a szegény bûnössel elbukott volna''. Arlesi szent Hilárról is azt olvassuk: ,,Valahányszor a penitenciát kiszolgáltatta vasárnapi napon, hozzáözönlött a nép, -- hozzásereglett, hogy általa büntettessék; könnyzáporban tisztultak s az Isten ítéletétôl megrémülve oly sírás és jajgatás hangzott fel, hogy egész testünkben megborzadtunk''. (Vita Hil. Arelat. c. 13.)

Tehát a bûnbevallás a régi penitenciának egyik megrendítô aktusa. Ezt tagadni nem lehet, legfölébb értelmezni!

A történettudományoknak tanúsága ebben egyetért; a reformáció maga az aktust kétségbe nem vonta, csak szükségességét tagadta s a gyónást az áhítat buzgalmi gyakorlatául fogta föl. A kétszer hitehagyott, ravasz Gibbon, hírneves történelmében, melyet a római birodalom bukásáról írt, azt mondja: ,,A hozzáértô ember nem állhat ellen a történelmi evidencia óriási súlyának, mely tisztán kimutatja, hogy a gyónás egyik fôcikkelye a régi egyház hitvallásának az elsô négy században''. A reformáció e kelletlen tényt bizalomnak veszi s nem bûnbocsánati kelléknek; azonban tévesen és önkényesen. Egy tekintet az idézett helyekre meggyôzi az olvasót, hogy a gyónás nem mint egyszerû, szabadakaratunktól függô gyakorlat ajánltatik, hanem mint föltétel, mint kellék, mely nélkül megbocsátás nincs; ,,a szégyen öl'', a ,,kárhozatba dönt'', ez a refrénje az atyák buzdításainak; keményen feddik s könnyes szemmel kérik a gyónni vonakodókat, úgy nézik ôket, mint a végveszély lejtôjén sikló lelkeket. Nagy Leó pápa is (ep. 108.) elengedhetlen kelléknek ismeri, midôn írja: ,,Az Isten sokféle irgalma úgy viseli gondját az emberi gyarlóságnak, hogy nemcsak a keresztség kegyelme által, hanem a penitencia gyógyintézménye által is az örök élet birtokába juthatunk... azonban az isteni jóság azt rendelte, hogy bocsánatot csakis a papi imádság által nyerhessünk''. A papi imádság alatt a föloldozás szavait érti. A bûnös a beteg, a pap az orvosa; ha a bûnös hozzá nem fordul, meghal; éppen így a penitenciális könyvek egész sora a bûnbevallást elmaradhatlan kelléknek tünteti föl.

Honnan vette az ôskeresztény egyház e hitet? Krisztustól; más forrást nem ismer. Nyilván hirdeti, hogy a ,,kulcsok hatalmát'' azokkal szemben gyakorolja, kik bûneiket megvallják; hogy a bûnöket azok elôtt kell bevallani, kikre a ,,titkok kiszolgáltatása'' bízatott; nyilván rámutat Ágostonnal Krisztus szavaira: ,,Senkise mondja, titkon tartok bûnbocsánatot'', ,,Isten szíve elôtt tartom''... ,,Tehát hiába mondatott: amiket föloldoztok a földön, föl lesznek oldozva a mennyben is? Tehát hiába adattak az egyháznak a mennyország kulcsai? Meghiúsítjuk az evangéliumot; értelmüktôl fosztjuk meg Krisztus szavait.''

E nagyszerû tradíció önmaga elég a gyónás isteni eredetének bebizonyítására. Ne fosszuk meg értelmüktôl Krisztus szavait. Melyeket? ,,Akiknek megbocsátjátok bûneiket, meg lesznek bocsátva.'' Elôttem fekszik egy vakbuzgó anabaptistának levele: ,,A gyónás -- így ír ô -- nincs a Szentírásban; mert a katolikusok a gyónás szükségességét csak egy versbôl eredeztetik, amit tenni nem szabad s még azt sem értik át, mert nem hisznek teljes szívükbôl egy Istenben; nem kérik a Szentlelket és segítségét s így az magától nem is jött az elvetemült pápára, aki a gyónást elrendelte''. Valóban Lactantius, Origenes, Kelemen, Cyprián, Irenaeus, Pacián, Jeromos, Vazul, Ágoston, a keleti Gergelyek, Leó s a zsinatok homlokegyenest ellenkeznek az ifjú anabaptistával!

A gyónás szükségességét bizonyítjuk, ha tetszik egy versbôl; ha tetszik többôl; minden egyesbôl, mely az egyház hatalmát -- a kötô és oldó hatalmat --, a mennyország kulcsait, a bûnbocsátás és fönntartás hatalmát nyomósítja. E versek mind azt kívánják, hogy a bûnös vesse alá magát az egyház hatalmának s tôle nyerjen bocsánatot; márpedig más alávetés nem képzelhetô, mint valamiféle bûnbevallás. Azt mondom ,,valamiféle'', ti. vagy általános vallomás, minôt Péter tett: ,,Menj ki tôlem Uram, mert bûnös ember vagyok'',  vagy többé-kevésbé tüzetes bevallás, vagy végre egészen pontos, az egyes bûnökre kiterjedô gyónás. Más alávetést képzelni sem lehet! Kitôl származzék ugyanis az az alávetés, ha nem a bûnöstôl, midôn a bûn maga az akarat belsô ténye s midôn ezt még a külsô, vétkes cselekedetekben is csak az ember maga ismerheti? S mire volna jó más alávetés, esetleg kényszer útján, mikor a bûn csak annak engedhetô el, aki azt óhajtja? Tehát a bûnt csak a bûnös vetheti alá a ,,kulcsok hatalmának''; mert csak ô ismeri a bûnt s csak az ô jóakaratából lesz a bûnbevallás kedves Isten elôtt. E jóakaró bocsánatot keresô vallomást tehát a bûnösnek kell megtennie; ezt kívánja Krisztus.

Krisztus ugyanis a bûnbocsátó hatalmat mint bírói hatalmat állította föl az egyházban s e hatalomtól függôvé tett minden bûnt; tôle függetlenül egyetlen egy sem bocsáttatik meg; az ily hatalom megköveteli, hogy valamennyi bûn tüzetes bevallása terjesztessék fóruma elé... úgy, ahogy lehet.

Miért kell valamennyi bûnt meggyónni? Mert minden bûn, legyen egy vagy száz, a bírói hatalom gyakorlása által bocsáttatik meg; a bírói hatalom gyakorlása pedig föltételezi, hogy a bíró ismeri az ügyet, melyben ítél. Így fogja fel a bírói hatalmat az egész világ; ha kötni kell vagy oldani, ha büntetni kell vagy szabadlábra állítani érdem szerint, szóval, ha ítélni kell, akkor a bírónak okvetlenül ismerni kell az ügyet; ha pedig nem ismeri és mégis szentenciáz, ezt nemcsak igazságos ítéletnek, de egyáltalában ítéletnek nem mondhatni. Krisztus bizonyára, mikor azt mondta: ,,Amiket megkötendesz a földön, meg lesznek kötve a mennyben'' s ismét: ,,Akiknek megtartjátok bûneiket, meg lesznek tartva'', nem az önkényre bízta a kegyelem kiszolgáltatását, hanem a legjobb belátásra, mely ugyan szintén tévedhet, szintén igazságtalan lehet; de legalább óvja az emberi méltóságot, a bûnös érzelmeit s az örök, igazságos bírónak igényeit. Vegyük a bírót, aki látatlanban ítél; kérdezzük: miért tartod meg ennek bûneit s miért bocsátod meg a másikét? Kérdezzük: miért rovod ki rá azt az elégtételt, miért nem mást? Azt fogja talán rá felelni s a reformáció sem felelhet mást: ,,Nem ítélek látatlanban, mert látom megtörôdöttségét, látom bánatát; én pedig Krisztustól nyert hatalommal épp arról ítélek: érdemes-e valaki a bocsánatra vagy nem? Nem kell ahhoz tüzetes bûnbevallás! Ha valaki megtörôdve, meggörnyedve leborul elôttem s mondja: Uram, bûnös ember vagyok; bocsásd meg vétkeimet, mert szívem keserû a bánattól s lelkem eped az Úr irgalma után: megbocsátok neki s méltányosan járok el, mert megérdemli''. Íme a bírói hatalom méltányos és észszerû gyakorlása tüzetes gyónás nélkül! Honnan tehát a kötelezés minden bûnnek külön való bevallására?

E nehézség nagy fényt önt az egyházi gyakorlatra s kezdet óta az evangélium ezen idézett helyeinek felfogására. Hiszen a mi haldoklóink, a mi nagybetegeink is csak így gyónnak; ha nyögnek, ha nyelvük csak azt rebegi: ,,vétkeztem''; ha homályosodó szemükbôl az irgalmat keresô lélek egy sugara reszket bele résztvevô szívünkbe: íme nem kívánunk többet; nem faggatjuk bûnbevallással; beérjük evvel a gyónással, Péter gyónásával, melyet a Genezáreti tó tükrén végzett: ,,Uram! bûnös ember vagyok''. S ha nem is volna megbénulva a nyelv, de ha háborogna az orkántól fölkavart tenger s a hajó recsegésébe belevegyülne sok ember bánatos vallomása: ,,Uram! vétkeztem; irgalmazz lelkemnek, ha már e mélységes örvényben kell elveszni életemnek''; vajon kívánnánk-e tüzetesebb gyónást? Soha! Az elmerülô Cymbria 700 utasának, a hajótörést szenvedô Utopia 1000 lelkének nem kellene más gyónás, csak ez: ,,Uram! vétkeztem ellened; könyörülj rajtam!'' s rögtön rájuk adná a katolikus pap az abszolúciót. A morális teológia pedig részletezi mindezeket az eseteket s arra tanít, hogy csak annyit kívánjunk a gyónásból is, amennyit lehet.

Gyönyörû tan ez! isteni és emberi; az örök ésszerûség sugárzása; soha többet, mint amennyit lehet. Micsoda a bûnbevallás? Bizonyára emberi, tehát erkölcsi cselekvés, s mint ilyen függ az értelem mélységétôl, a felfogástól, az emlékezet élénkségétôl; függ az akaraterôtôl, a megfeszüléstôl; függ még a nyelvismerettôl, s a nyelvnek s az ajkaknak hajlékonyságától! Hol kell alkalmaznunk nagyobb mérsékletet, mint az erkölcsiekben? Valósággal minden embernek külön erkölcsi fogalmai vannak; nem az elvont elvekben, hanem az elvek konkrét alkalmazásában; az evangélium pedig sohasem merev, hiszen merô élet.

Hogyan egyeztetjük meg tehát a tüzetes bûnbevallásnak általunk hirdetett szükségességét e sokféle következetlenséggel?!

Ne beszéljünk következetlenségrôl; mert hogy a gyökér szálakat hajt, az ág pedig leveleket, az nem a fa következetlensége, hanem életképességének különbözô alkalmazkodása. A bírói hatalom kívánja, hogy az ügyet ismerje, melyrôl ítél. Aki valamit megbocsát, attól csak méltán kérdezzük: mit bocsátasz meg? Hiába felelik: ,,Mi afölött ítélünk, érdemes-e a bûnös bocsánatra vagy nem s nem a bûn fölött, s következôleg nem kell a bûnt ismernünk''. Mi erre azt feleljük: A bíró valóban arról ítél, hogy érdemes-e valaki a büntetésre vagy szabadonbocsáttatásra, de azért mégis csak kell ismernie magát a tényt, mellyel a vétkest vádolják; mi is bûnt bocsátunk vagy tartunk meg s azért a közvetlen természetes felfogás kívánja, hogy ismerjük azt, amit bocsátunk vagy megtartunk. Azonban ez csak elvont szemlélése a bírói s nevezetesen a bûnbocsátó hatalomnak; tulajdonképpen pedig ott abban a gyóntatószékben értjük meg csak a tüzetes bûnbevallás szükségességét. Abból a tüzetes bûnbevallásból ismeri meg csak igazán a bíró, az a gyóntató, hogy kivel van dolga; abból ismeri meg -- a bánat hevesebb kitöréseit kivéve -- kész-e az a lélek mindent tenni; megtudja, hogy mit kell a bûnösnek esetleg még elôbb megtenni, hogy bocsánatra méltó legyen. Hozzuk csak le az elvont, magas régiókból a bûnbevallás szükségességét a praktikus életbe s megértjük, hogy mily természetes, tapintatos és méltányos ez az egyházi tan, mely tüzetes gyónást kíván, amikor a bûnös gyónhat, de beéri általánosabb gyónással is, ha másképp nem lehet. Elsimítja a látszólagos következetlenséget; mert szerinte szükséges a gyónás, mivel azt a bírói ítélet természete megkívánja; de másrészt a gyónás az embernek aktusa s azért az erkölcsi lehetôség határait túl nem lépheti, úgyhogy a bûnös tüzetesen köteles gyónni, amikor teheti, s elég, ha csak általánosságban gyónik, amikor másképp nem teheti. A bíró pedig, ti. a gyóntató látja, hogy ez a nyomorgó ember most megtett mindent, amit tehetett, s következôleg érdemesnek ítéli a föloldozásra. Ez lesz az az alávetés a ,,kulcsok hatalma'' alá, melyet a bûnös itt és most eszközölhet; aláveti bûneit, melyeket itt és most alávethet, s úgy veti alá, ahogy tôle telik; a többire nézve, vagyis a tüzetes alávetésre nézve megmarad a kötelezettség, hogy azt máskor, az akadályok megszûntével eszközölje. Ha pedig a gyóntatónak az ilyen általánosságban végzett gyónás után kételye volna, vajon igazán érdemes-e a bûnös a föloldozásra, akkor föltételesen oldozza ôt fel; amit különben külön megjegyezni szinte fölösleges, mert ezek az ítéletek, melyek az örök igazságosság elôtt is kell, hogy érvényesüljenek, úgyis mindig föltételesek, azon klauzulával vannak ugyanis ellátva: ha Isten elôtt is úgy van, ha úgy látunk, amint Isten lát; mert igazságtalan föloldozás, az érdemetlennek feloldozása Isten elôtt úgyis semmis.

Így egyeztetjük meg a látszólagos következetlenséget, melynél fogva amikor fizikailag s erkölcsileg kivihetô, minden bûn bevallását kívánjuk; -- máskor meg, ha nem lehet tüzetesen gyónni, általános vallomással is beérjük. A tüzetes gyónást rendes körülmények közt követeljük, mert minden egyes bûn bíróilag bocsáttatik meg s azért természetesen az a bíró tudni is akarja a bûnt; azonkívül pedig azért sem elég egyikét-másikát meggyónni, mert egy halálos bûnt sem bocsát meg az Isten anélkül, hogy valamennyit el ne engedje. Ha tehát valaki minden bûnét -- a katolikus erkölcstan által elismert okból -- meg nem gyónhatja, azokat a bûnöket, melyeket meggyón, bíróilag bocsátja meg az egyház, ítél róluk az irgalom ítéletével; a többi bûn pedig, melyet meg nem gyónhattunk, megbocsáttatik a kegyelem által, mely a lelkünkbe árad s az Isten elôtt kedvessé teszi. A bûnbocsánat ugyanis a megszentelô malaszt által történik; az pedig kizár minden halálos bûnt. Hogy mikor mentetik föl valaki egyik-másik bûnnek bevallásától vagy általában bûneinek tüzetes, egyenként való felsorolásától, azt a katolikus erkölcstan határozza meg. Nemcsak a fizikai lehetetlenség ment föl a tüzetes gyónástól, hanem bizonyos morális tekintetek is, mint pl. ha az atya vagy anya gyónik szükség esetén fiának, vagy ugyancsak kikerülhetlen alkalomban olyannál gyónik valaki, aki a bevallott bûnbôl harmadik, hozzá közel álló személy becstelenségére következtetne, -- vagy ha olyan helyen, oly tolongásban gyónnék valaki, hogy mások is meghallanák esetleg szégyenletes bûneit: ez esetekben a gyónás nem lesz teljes azon értelemben, hogy számszerint minden bûnét meggyónná az illetô, de teljes lesz azon értelemben, hogy meggyónja mindazt, amit itt és most meggyónhatott. A katolikus morális, mely a józanság s a mérséklet erkölcstana, többet nem kíván; az elvekbôl semmit sem enged; a tüzetes gyónásnak isteni rendelését fönntartja; de fönntartja az aktusnak erkölcsi jellegét is, melynél fogva lehetségesnél többet sohasem követel. Röviden összefoglalva az érintett szempontokat, azt mondjuk: a bírói hatalom a közfelfogás szerint, melyben természete tükrözôdik, kívánja, hogy tudja, mirôl ítél, s azért rendszerint a bûnöket egyenként be kell vallani; de nem kívánja ezt a tüzetes gyónást oly fizikai vagy éppen metafizikai szükségszerûséggel, hogy ha be nem vallunk tüzetesen mindent, egyáltalában nem volna gyakorolható e hatalom; hiszen ez a bevallás emberi, erkölcsi tény, s így az erkölcsi fogalmak és általános erkölcsi elvek szerint igazodik; a fôelv pedig az: csak annyit tenni, amennyit lehet. -- Hogy pedig miért bocsáttatik meg az a bûn is, melyet erkölcsileg meg nem gyónhatunk, ha igaz az, hogy minden bûn bíróilag bocsáttatik meg, arra azt feleljük: a megszentelô malaszt, melyet a jó gyónást követô feloldozásban nyer a bûnös, nem fér meg semminemû halálos bûnnel s éppen azért azt a bûnt is eltörli, melynek meggyónásától kimentetünk; megmarad azonban a kötelesség, hogy meggyónjuk máskor, mikor ezen akadályok már elestek.

A tüzetes gyónásnak fogalma csak oly keresztény, mint általában a gyónásé. Az atyák buzdításai csak a bûnöknek egyenként való felsorolásáról érthetôk; az egyes bûnök azok a sebek és betegségek, melyeket az orvosoknak be kell mutatnunk, ha kedves az életünk. Szent Ágoston lelkiismeretvizsgálatot kíván tôlünk, mely a ,,tízparancsolatban'' foglaltakra terjeszkedik ki; -- általános elvük az atyáknak: ,,nem szabad semmit sem titkolnunk''; -- ,,hogy segítsenek rajtunk az egyház szolgái, ha nem tárjuk fel ôszintén bajainkat?''

A hagyomány folytonos tana visszatükrözôdik az egész egyház gyakorlatában. Melia Rafael ezt az impozáns gyakorlatot századról századra összeállította ,,Trattato della confessione auriculare'' címû népszerû mûvében. A hívek gyóntak, ha imperatorok, királyok, királynék voltak, vagy a társadalom bármely rétegéhez tartoztak légyen. -- Özséb beszéli egyháztörténetének IV. részében a 34. fejezetben, hogy Babyla hírneves antiochiai püspök Marcus Filippus imperátort, midôn ez nagyszombaton a templomba belépni akart, be nem eresztette, míg bûneit meg nem gyónta. -- Damiani Péter IV. Henrik anyjáról, Ágnesrôl említi, hogy az apostolok sírjánál egész életére kiterjedô gyónást végzett. -- Mabillon a bencés szentek aktáiban említi, hogy a VIII. és IX. században a bencések voltak az uralkodók gyóntatói. Harlemond, mansi püspök Pipinnek volt gyóntatója; -- Szent Corbinian, Freising elsô püspöke, Grimoald bajor hercegé. Alderic és Antonin Lajost gyóntatták. -- I. Ottó császár Uldarik, augszburgi püspöknél, -- Constantia, Róbertnek, XI. századbeli frank királynak felesége, egy István nevû orleansi papnál szoktak volt gyónni, -- a XII. században I. Henrik angol király Ateldulf, szent oszvardi perjelnél.

Gyóntak a hadseregekben. Nagy Károly híres ,,Capitulare''-i parancsolják, hogy minden hadnagynak legyen egy papja, aki a katonákat gyóntassa. -- Arnulf király ostromolván Rómát 895-ben, ô maga és katonái meggyóntak, mint a fuldai évkönyvek beszélik. -- Malmesburyi Vilmos a IX. században dicséri a normannokat, hogy éjjel, mielôtt a angolokkal megütköztek, gyóntak. -- Konrád 955-ben, mielôtt a magyarokkal megütközött, misét hallgatott s a szentáldozást Olderiknek, gyóntatójának kezébôl vette. -- Alcuin egyik levelében figyelmezteti barátját, hogy mielôtt csapatával harcba vonulna, erôsítse meg lelkét a gyónás által.

Gyóntak a nagy veszedelmekben. Így olvassuk, hogy Saint-Omer városnak polgárai a normannok által ostrom alá fogatva, mind meggyóntak és megáldoztak.

Gyóntak a szentáldozásra való elôkészületül. Sinai Anastasius a VI. században írja, hogy aki áldozni akar, távozzék a rossztól, tisztítsa meg magát a szennytôl, törülje le a vétket könnyei s a gyónás által. ,,Gyónjátok meg tehát bûneiteket Krisztusnak a papok fülébe.'' (Horn. de synaxi.) -- Aquileja pátriárkája, Paulin a VIII. században hirdeti, hogy aki az áldozáshoz akar járulni, az gyónjék és tartson penitenciát. -- Ugyanakkor Szent Firmin óva inti a híveket, hogy aki nagy bûnbe esett, ne merjen az Úr asztalához járulni, mielôtt meg nem gyónt s nem tartott penitenciát a papok rendelésébôl. -- Vannak ezen századokból vezeklési könyveink, melyek a keresztényeknek egyszersmind lelkiismereti tükörül szolgáltak; Szent Fulgentius ilynemû útmutatásában a többi közt ezt is olvasni: vádolom magamat, hogy méltatlanul jártam az Úr asztalához elôzetes gyónás nélkül. -- Ugyancsak gyóntak a hívek a bérmálás fölvétele elôtt. Erald, toursi érsek a IX. században rendeletet adott ki, hogy aki a Szentlélek ajándékát venni akarja, tisztítsa meg elôzetesen lelkét a gyónás által. -- Kiváltképpen a nagyböjtben s a fôünnepeken gyóntak. -- Chrodegangus metzi püspök, aki 767-ben halt meg, elrendelte, hogy a szerzetesek minden szombaton, a nép pedig a három negyvennapi böjtben gyónjanak; akkor ugyanis három negyvennapi böjtöt tartottak: húsvét, szent Mihály napja és karácsony elôtt. -- Regino, a trieri egyházmegyében fekvô, híres ,,Prum''-i apátság apátja, aki 909-ben halt meg, idézi egy roueni zsinat végzését, mely szerint az egyházmegyének hivatalos látogatásakor a többi közt azt is kell tudakolni: van-e a községben ember, aki az éven át nem gyónt, talán még a húsvéti böjtben sem?

Gyóntak mindazok, kik új életet akartak kezdeni. A VII. században Solignac-i Szent Tillonról írják, hogy midôn elhatározta magát, hogy szent akar lenni, ifjúsága óta elkövetett bûneit meggyónta. -- A Tiszteletreméltó Beda, egy korabeli Adaman nevû emberrôl írja, hogy új életet akarván kezdeni, ifjúkora nagy bûneit meggyónta. -- Szent Bavon, Gent védszentje, ki 589-ben született, Szent Armand prédikációjára megtért s nála meggyónt.

Gyóntak a súlyos betegségben kínlódók. Szent Sámson, VI. századbeli püspök életében olvasni, hogy atyja halálos betegségbe esvén, meggyónt oly bûnt, melyet addig eltitkolt. -- Bonifác, Németország apostola, a VIII. század elején azt írja Etobald királynak, hogy királyi elôdje, Ceslred, mivel penitenciát nem tartott és nem gyónt, elkárhozott. -- Vigbert, fritzlári apát életében olvassuk, hogy ki-kijárogatott a kolostorból, gyóntatni a betegeket, kik ôt magukhoz kérték. -- Matild, IV. Henrik neje, Vilmos mainzi érseknek gyónt, mielôtt meghalt. -- Toursi Gergely tanúsága szerint Chilperik, frank király alatt a halálraítéltek, mielôtt kivégeztettek, meggyóntak.

Az egyházi gyakorlat minden rendû és rangú hívekben s minden korban a gyónást elkerülhetetlenül szükséges eszköznek hirdeti az üdvösségre. A példákból mindenesetre az a meggyôzôdés sugárzik ki, hogy a gyónásnak emberileg szólva nehéz és súlyos igáját az isteni törvény hajthatatlanságából eredeztetik s Krisztus rendelésére ismernek benne.

A történelem még más réven is megérleli bennünk ezt a meggyôzôdést. Tény, hogy a legrégibb keleti szekták, a nestorianus, kaid-hegyi lakók, -- az eutychiánusok, kik már 1400 év elôtt szakadtak el a római egyháztól, teljes érvényben megôrizték a gyónás gyakorlatát. Imakönyveik és rituáléik, melyeket a nagytudományú Asseman gyûjtött össze, az 1500 év elôtt virágzott katolikus egyház tanának csodálatra ragadó tanúi. Nincs kétség benne, hogy e hitfelekezetek nem elszakadásuk után fogadták el a római egyház dogmáit; ami katolikus jellegû tanúk és gyakorlatuk van, az mind az ôsegyház roncsa; sôt a szekták gyászos süllyedése, a tudatlanságnak intézményeket hamisító sötét hatalma, mely a meglévôt is elferdítéssel fenyegette, új erôt kölcsönöz érvünknek; a gyónásnak ugyanis, melyet oly híven megôriztek, ugyancsak világosan apostolinak és isteninek kellett lennie, hogy ellensúlyozhassa a tévely és szenvedély erejét. Az örmények szent Gergely (illuminator) által téríttettek meg Szilveszter pápasága alatt 314-ben s hívek maradtak az egyházhoz két századon át. Narses pátriárka alatt 520-ban elszakadtak; ezek is a gyónást hívségesen megôrizték, bár a papok egyiptomi sötétsége több oda nem tartozó fogalommal zavarta meg ez isteni intézményt. Az örményeknél dívó feloldozási alak a következô: ,,Irgalmazzon neked az Isten, aki szereti az embert, s bocsássa meg bûneidet, melyeket meggyóntál s azokat is, melyeket elfelejtettel, s én azon hatalomnál fogva, melyet az egyházi rendbôl Krisztus szavai szerint ,mindaz, amit föloldoztok, föl lesz oldva' vettem: ugyanazon szavakkal feloldozlak minden bûneidtôl, melyeket gondolattal, szóval, tettel elkövettél az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében''.

A XI. század egyházát a görög egyházszakadás homályosítja; a görögök a római egyháznak kezdet óta ingerlékeny vetélytársai, késôbb nyílt ellenségei voltak; de azért sértetlenül tartották meg a gyónás isteni parancsát. Hasonlóképpen az orosz egyház is, mely a görög szkizmának leánya, megóvta a gyónás dogmáját s köteles gyakorlatát. Még a protestáns felekezetek is igazat adnak a katolikus egyháznak, midôn a gyónás szükségességét hangoztatja, mert itt-ott fönntartották és ajánlják gyakorlatát. Az anglikán egyház elrendeli híveinek, hogy gyónjanak két esetben: elôször, midôn az Úr asztalához készülnek járulni s nem érzik magukat tisztáknak; másodszor halálos veszedelemben. A szavak is, melyeket papjaik használnak a gyónásban, hasonlók a katolikus abszolúcióhoz: ,,Az Úr Jézus Krisztus, ki hatalmat adott egyházának a benne hívô és megtörôdött bûnös feloldozására, bocsássa meg nagy irgalma szerint bûneidet s a nekem adott hatalomnál fogva én téged feloldozlak az Atya, Fiú és Szentléleknek nevében''. Ebbôl következik, hogy az anglikán egyház vallja a gyónás isteni eredetét; vallja, hogy e szokás az Úr szavain épül, hogy a papok Krisztustól vették a feloldozás hatalmát; hogy a bûnösök kötelesek meggyónni; hogy egyenként kell bevallani a halálos bûnöket. -- Érdekes megtudni azt is, hogy I. Jakab angol király s vele az egész angol püspöki kar némely vallásújítónak azon indítványát, hogy a gyónást töröljék el, visszavetette s ünnepélyesen hirdette, hogy a gyónás az apostoli egyház intézménye s isteni eredeten alapszik s éppen azért nemcsak hogy el nem törli, de megerôsíti. Ez történt 1604-ben a Hampton Court-i konferencián. -- A legújabb korban pedig a puseysták felekezete a gyónást minden ízében visszaállította, s a tudós Pusey maga lelkes szószólója és elômozdítója volt a bûnbevallásnak.

Így gondolkoztak a régi lutheránusok is; az ágostai hitvallás IX. cikkelye így szól: ,,A gyónás minálunk, a mi templomainkban nincs eltörülve; mert mi nem adjuk az Úr testét csak olyanoknak, kiket megvizsgáltunk és akik megnyerték a föloldozást''.

A dán és norvég lutheránus szövetkezet rituáléjában van egy fejezet, mely a gyónásról szól s ugyanott olvassuk a föloldozási formát is.

Maga Luther, távol a gyónás eltörlésétôl, védte szükséges voltát s isteni eredetét. 1744-ben megjelent Eislebenben egy kis mûvecske ,,Luther katholicizmusa'' címmel, mely katekizmus alakjában Luthertôl vett idézetekkel felel a kérdésekre; ott van a többi közt ez a kérdés: ,,Szükséges-e a gyónás?'' s a felelet rá: ,,Kétségkívül szükséges a bûnök meggyónása, mert Isten rendelte. A titkos gyónás, amint az most dívik, nagyon tetszik nekem s nemcsak hasznosnak, de szükségesnek is látom''. A protestantizmus, amint az Luther kezébôl kikerült, nem vetette el a gyónást s késôbb, midôn a vallási forradalom sorvasztó láza a gyónást is fenyegette, Nürnberg lutheránusai követséget menesztettek V. Károly császárhoz, kérvén ôt, hogy rendelettel állapítsa meg a gyónás kötelezô voltát. Strassburg prédikátorai a tanácshoz beterjesztett kérvényükben ugyanezt sürgették 1670-ben.

Kalvin szerint (lib. III. inst. c. IV. p. 24.) ,,a részletes gyónásban bocsánatot nyerünk azoktól, kiknek Krisztus mondá: amit megbocsátotok a földön, meg lesz bocsátva a mennyben''. Luthertôl és Kalvintól nem üt el Melanchton (Tom. II. Inst. p. 450.): ,,A feloldozás, mely a kulcsok hatalmából elengedi részletesen és titokban a bûnöket, jó és érvényes Isten elôtt; s mivel ilyen, fönn kell tartani a gyónást, melyben a föloldozást kérjük''. -- Íme, a protestantizmus ôsatyái szerint nem elég gyónni Istennek, miután Krisztus elrendelte, hogy gyónjunk az embernek, vagyis a papnak!


A gyónás haszna

Az átérzett mély bánatnak jó a gyónás; az ôszinte bánkódóra áldásos a bûnbevallás. Mily alapon merném ezt állítani? A pszichológia alapján. Igaz, hogy ez teljes mérvben csak nagy bûnökre, a lelkiismeretet alapjában fölkorbácsoló indulatokra áll; de a közönséges bûnökrôl is igaz, fôleg ha azokat a hit halálosaknak tünteti fel, a végveszedelem komor, sötét hátterével. A bûnbevallásban mintegy fölszabadulását üdvözli a gyötrôdô lelkiismeret; könnyebbültnek érzi magát; megszabadul terhétôl. S honnan e vigaszos érzés a bûnvallomásban? Mert bevallván bûnét, mintegy elítéli azt; bevallván bûnét, bosszút vesz rendetlen önszeretetén s elégtételt nyújt a megsértett rendnek.

Valóban mindenki érzi, hogy a gyónásban magában, a bûnbevallás aktusában már bennfoglaltatik valami nemes -- az elégtétel; az elesett ember, mihelyt bevallja bûnét, fölkel; újra érzi, hogy nyílt homlokkal jelenhetik meg az emberek elôtt; nem játssza elôttük a színlelô utálatos szerepét; ami mérget és mételyt takart szíve, azt kiadta s meggyógyult. S a megbántott emberek viszont hódolnak a bûnbevallás ez eleget tevô hatalmának, mert dühük, bosszújuk megenyhül, míg a szenvedély ösztönével kegyetlenebbül büntetik a vétkest, ki megrögzötten hallgat és tagad, szinte fájdalmasan és józan mérséklettel illetik és róják meg azt, aki vall.

Kételkedhetnénk ez állítás igazságáról, ha nem látnók a világtörténelemben a bûnbevallás gyakoriságának meglepô tüneményét, melybôl okvetlenül ezt a következtetést vonjuk: gyóntak, mert jót tett nekik. Bacchus, Venus, Adonis misztériumaiban elô volt írva a bûnbevallás s a papok vállukon kulcsot viseltek, mely a titoktartást jelképezte. Kivált pedig az eleuzi misztériumokban sokféle próbán és tisztuláson mentek át a jelöltek. Marcus Aureliusról tudjuk, hogy mielôtt beavattatott Ceres titkaiba, meg kellett gyónnia; Görögországban és Kis-Ázsiában a lelkiismeret furdalásától kínzott emberek belsô gyötrelmeiktôl azáltal szabadultak, hogy alávetették magukat egy papnak, kit ,,kihallgatónak'' hívtak; elôtte tárták fel bûneiket és a bûnös nem nyerhetett föloldozást, mielôtt meg nem fogadta esküvel, hogy megjavul. Ez adatokat végnélkül halmozhatnók a régi pogányok történetébôl, nemkülönben a most is dívó pogányság életébôl. Így például még szokásban van, hogy a sinai császár áldozatbemutatás közben írásból halkan felolvassa jó és rossz cselekedeteit, kifejezi bánatát, erôs fogadást tesz s megégeti az írást. A legsötétebb Tibetben is nemcsak a közös életet élô barátfélék, hanem a laikusok is vádolják magukat bûneikrôl s föloldozást is nyernek; a Dalai Lama is, mielôtt a gyülekezeten megjelenik, meggyónik annak, akire lelkiismeretének igazgatását bízta s betérvén a templomba, valamennyinek ajánlja, hogy bûneiket bevallják. A perzsa mágusok öt osztályának egyike a gyónás kihallgatására van rendelve. Az indiánok vallási tana szerint a gyónónak megbocsáttatik vétke. Ekiam nevû áldozatnál a szertartások fônökének felesége gyónik, minden bûnét s azok számát is köteleztetvén meggyónni. A japán pogányság egy borzalmas misztériumában a segélykeresô bûnöst magas szikláról az örvény fölé akasztják kötélen s ez állapotban bevallja minden bûnét; a néphit szerint a kötél elszakad, ha a bûnös egyetlenegy bûnét is elhallgatja.

De legáltalánosabb a gyónás szükségének hite a zsidó rabbinusoknál, kik a régi Szentírásnak különbözô helyeit (akár Mózes IV. 5,6, akár a Példabeszédek 28,13 s az Ecclesiasticus 4,31), egyszerûen az ember s nemcsak az Isten színe elôtt való bûnbevallásról értik, jóllehet azután sokat különböztetnek, hogy mit kell gyónni, mit nem szabad gyónni és mikor, mily körülmények közt kell vagy nem kell. Buxtorf János állítja, hogy a zsidóknál jelenleg is nagy a hajlandóság halálos ágyukon bevallani bûneiket, azon különbséggel, hogy a tudatlanabbak általános, a vallásban jártasabbak pedig részletes gyónást végeznek. E zsidó felfogás a gyónásról megerôsítést nyer a ,,Tizenkét patriarcha végrendelete'' címû zsidó könyvben, melynek ismeretlen szerzôjét Kr. u. a II. századba helyezik a tudósok; Jákob fiai e könyv szerint halálos ágyukon a többi közt minden bûneiket részletesen bevallották.

A népek vallásos ösztönének ez általános jelenségét Krisztus Urunk kötelezôvé tette; a szívek könnyebbülését a kegyelem rendjébe vonta s a természetet ez irányban is legfôbb kifejezésre emelte. Az ösztönsugallta gyónásban találják a vágyódó, gyötrôdô lelkek nemcsak enyhülésüket, hanem ott lelik a kegyelemnek gyöngyét is. Ne csodálkozzunk pedig azon, hogy miképp mondható természetesnek, ami gyakran oly nehéz; hiszen vannak természetes fájdalmak s a megsebzett ember szívesen engedi kimetszeni a golyót vagy kihúzni a nyilat, mely testébe fúródott s csak kín árán távolítható el onnan. Mennyivel inkább enyhül pedig a szív a szentségi gyónásban, midôn Jézus könyörületes szívére borul; midôn tudja, hogy az értünk s helyünkbe állított nagy bûnbánónak, ki magára vette s vérében eltörülte bûneinket, irgalmas, könyörületes szeretetével találkozik, s hogy ily ôszinte, töredelmes bevallás által, melyet Krisztusnak a pap személyében tesz, többet ér el, mintha keserû bánatban, vezeklésben megôszülne s könnyeiben kioltaná szemevilágát.

A gyónás a könyörületes világbírónak ideiglenes törvényszéke; de e széknek jellemzô vonása és csodákat varázsoló hatalma az a zsámoly, melyre a vádlott térdel s melyrôl elsuttogja azt az édeskeserû szót: ,,Mert fölöttébb vétkeztem gondolataimmal, szavaimmal és cselekedeteimmel''. Megszállja ezeket a gyónó bûnbánókat a vértanúi szellem; oly nyugodtak, hogy még a halál sem reszkettetné meg tekintetüket; oly kimagaslók, hogy a világ hullámzása csak mint távol megtört zúgás jön meghalni füleikbe; miért? mert kiöntve szívüket a szentségi gyónásban, lelkük az örök béke édes elôízét élvezi s maga után vonja az érzéki ember hangulatait; mert nemcsak a lélekbe zárkózó hit, hanem az ember is hallotta, hogy ,,én téged feloldozlak az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében''. S akkor a lélek elôtt óriási mérvekben föltárul az isteni könyörület ez intézményének nagysága, mint egy világraszóló Bethsaida-tónak oszlopcsarnokai, melyekbe özönlik az erkölcsi világ nyomorultjainak nagy serege, kiknek nincs emberük a szív gyógyítására, azért Istent keresnek s találnak. Hogyne találnák? Hiszen várakozik ránk s ô tesz szemrehányást nekünk, hogy nem sietünk. ,,Azután jöjjetek és panaszkodjatok rám -- úgymond az Úr --, ha bûneitek leendnek mint a karmazsin, mint a hó megfehérednek; és ha pirosak leendenek is, mint a bíbor, lesznek mint a fehér gyapjú''. (Iz 1,18) Kinek szívében találnak azonban e sorok élénkebb visszhangot, mint a gyóntatókéban; ôk, kiknek kezeit csókolták bûnben megôszült férfiak oly bensôséggel, mintha elsô szerelmük csókja lett volna; ôk, kik elôtt meghajoltak az élet küzdelmeiben hányatott s a nyomortól és vihartól iszonyúan megviselt, hajótörött exisztenciák; ôk, kik a legjobban belenéztek az ártatlanság kellemébe s az elesett bûnbánók keservébe; kik tudják, hogy milyen balzsamos a tavaszi virág illata, de egyszersmind az ôsi, meghasadt fényûnek gyantája... ôk értik meg legjobban azt is, hogy mily áldás, mily vigasz, mily enyhülés az elesett emberiségnek a gyónás. Mialatt pedig ezt írom, eszembe jut, hogy van irataim között egy ifjúnak rám maradt naplója s e naplóban lapozgatva, e sorokra bukkantam: ,,Aug. 21. Ma gyóntam egész életemrôl. Nem éppoly sok évem száma, de szívem s szenvedélyem mindig mély volt. Lelkem tehát mai gyónásomban fölszabadult; kikelt nyomorának s tehetetlenségének bilincseibôl, fejletlenségének gubójából; fellélegzett a lelki szabadság tavaszi fuvalmán. Ez az a fennkölt lelkület, ez az az illatos hangulat, mely nagyot fogalmaz kôben, ércben, ecsettel, tollal; ez az a boldogító béke, mely Jézus szíve sebébôl árad éltetô csermely gyanánt, cseveg az élet árnyas partjainak tekervényei közt, kering, karikázik, szökik; -- nem erôszakos, nem búskomor, -- csak vidám szava van, mely nem fogy ki ajkán; reggel a hajnallal, éjjel a csillagos éggel, nappal a hozzá lehajló kék, piros, szôke virágfejecskékkel elfecseg. Oh, ha a szív tele van, hogy hímezi ábrándjai fátyolát, hogy szövi boldogságának menyasszonyi ruháját, hogy köti csendes örömeinek koszorúját; azután küzd is, harcol, amikor kell. Tartsd meg e teli szívet, melyet édes béke, szent szeretet koszorúz s nyomd magadba én lelkem e virágfüzér töviseit, a szent élet nehézségeit s küzdelmeit; minden sebzés új forrást nyit s minden sebe új virágot kelt a Jézus-szeretet s az érte küzdô szív önérzetében. Csók alakjában lehelem egész ártatlanságom s boldogságom hevét a keresztre; rálehelem azt a telidesteli lelket s azt mondom: Magasztalja az én lelkem az Urat, mert nagyot tett rajtam, velem s bennem az, ki hatalmas''. Érezzük-e, hogy mi csap meg e sorok olvasásánál? A lelkek szabadságának lehelete.

Azonban nemcsak a szívek békéje és enyhülése nyílik a szentségi gyónásban, hanem a haladásnak, a tökélesbülésnek, a szentségnek legtapintatosabb iskolája. Aki a szív szövedékébe beletekintett, aki látta a felfogások, indulatok, rokon- és ellenszenvek, az elfogultság s önszeretet szálainak kuszáltságát, bizonyára elrémült a feladat nagyságától, mely abban áll, hogy ezeket a szíveket erényre, tökéletességre emeljük. S bár van az emberiségnek sok emeltyûje, bár a nevelés egész erdôt mutogat eszközökbôl, könyvtárakat rendszabályokból és bár az új filozófok a nevetségesig nyomultak már elôre nevelési rendszereiknek kiépítésében s ugyanakkor diszkreditálásában: bátran mondhatni, hogy erényre, szolid s nem képzeletes erkölcsre kitûnôbb, hathatósabb út a gyónásnál nincs. Jól tapogatóztak a régi bölcsek: Pythagoras, Plato, Seneca, kik a gyónást, vagyis hibáinknak tapasztalt, józan barátunk elôtt való bevallását ajánlták. Nem irtóztak ez éles s mély metszést eszközölni az önszeretet csemetéjén, hogy beoltsák az erény oltványát.

Plató Gorgiasában ajánlja, hogy napfényre kell hozni a bûnt s nem takargatni. Az ember folyton takargatja, szépítgeti, mentegeti magát; bámulatos leleményességgel, ékesszóló fordulatokkal tudja bûneit leszállítani s élüket, mellyel lelkiismeretünket sebzik, tompítani. Nemo judex in sua causa, s éppúgy nemo medicus in sua infirmitate; félni kell magunktól s fel kell tárni lelkiismeretünket másnak, hogy ô döntsön, teljesen elfogulatlanul, s mutassa meg ítéletének tükrében igaz ábrázatunkat. Hol történik ez inkább, mint a gyónásban, ahol tapasztalt részrehajlatlan bírónak mutatjuk be magunkat, aki rámutat nyomoraink okára, föllebbenti eséseink veszélyeit, gyarlóságunk mulasztásait s megismerteti velünk azt, amire önmagunkkal tépelôdve soh'se jutunk. Félre az önámítás tarka játékával, idegen fátyoltalan szemet engedj bepillantani szívedbe, a gyóntató hû, résztvevô lelkét. Mindezt a gyónás hozza magával. S azért azt bárki megengedi, hogy e szempontból a gyónás nagy áldása az emberiségnek, hogy záloga, biztosítéka haladásának, hogy nyílt iskolája az alázatos, szolid, önérzetes jellemeknek már a természetes ész világosságában is, de hatásainak, az önismeretnek, kijózanodásnak, fölocsudásnak, a szolid erényre való törekvésnek utóvégre is tulajdonképpen a kegyelem, mely a gyónással összefügg, ad értéket s az koronázza is meg azokat.

A gyónásról mint szentségrôl is kell szólni s nem mint merô pedagógiai eszközrôl. A belátást, melyre segít, a kegyelem fénye lövelli; a fölocsudást, melyre ébreszt, a keresztre feszített Krisztus példája és szeretete növeli; új világosságban kezdünk járni, melyben a hibát is utálatosnak, a tökéletlenséget is szánalomraméltónak, önmagunkat pedig, ha törekszünk, sok részben gyarlóknak, gyáváknak, tehetetleneknek, következetleneknek, hûtleneknek látjuk. Így aztán tért foglal szívünkben valami szent elégedetlenség, mely soha sem nézi azt, ami mögötte van, hanem mindig csak arra vágyik, ami elôtte fekszik; tért foglal valami féltékeny, szent töprengés, mely soha sincs végleg megnyugodva cselekedeteinek, szándékainak tisztasága iránt; fölébred benne egy éles tekintet, mely észreveszi a kisebb tökéletlenséget, s az az ember, ki magát elôbb szentnek tartotta, a csalóka érzelem járszallagán, most a szívnek, léleknek gyónásban való, gyakori hozzáértô kiöntése után, utálat és alávalóság saját szemeiben; az ember meg van törve; az ,,én'' már nem bálvány, hanem az Isten szolgája!

A gyónás a keresztény élet valamennyi erényét, az erkölcsiségnek valamennyi érdekét kitûnô mérvben mozdítja elô s csak Isten a megmondhatója annak, hogy az emberiség mennyi megújulást merített belôle, hogy jócselekedeteinek, melyekkel dicsekszik, gyökerei mily mélyen nyomulnak e szentség talajába. W. F. Faber anglikán prédikátor korában, 1844. júl. 14-én ezeket írta egyik barátjának: ,,Nem leszek önnel, kedves barátom, addig megelégedve, míg nem értesülök arról, hogy a szent életnek egyetlen alapját letette, értem a szentségi gyónást. Minél tovább élek s minél több tapasztalatra teszek szert a lelkek vezetésében, annál inkább meggyôzôdöm, hogy korunkban ez az egyetlen óvszer az önámítás ellen. A testi vezeklések vele össze sem hasonlíthatók, ami az öntökéletesedésre valóságot illeti''. A buzgalomnak is vannak elfajulásai; van ábrándos áhítat; az érzelemnek meg vannak lázai; ezeken keresztül hogyan jussanak célhoz a lendületes lelkek, ha nem gyónás által? Az ifjúságban a tisztaság mint erény s nem mint szerencsés körülmények eredménye, gyónás nélkül fel nem lelhetô; a harc, a küzdelem a szenvedély ellen, a keresztnek végleges kitûzése, az áldozatos szeretet nagyszerû nyilvánulásai, ha igazán szolid alapon s nem látszaton épülnek, s ha erényes indítóokokból s nem a világ számításából erednek, a gyónás szellemének gyermekei.

Amit kívül látni erénybôl s erkölcsbôl, az mind a belsô akaraterônek csak némi szegényes hajtása. Vannak megtérések, kiemelkedések a posvány mélyébôl lélek- és szív-átváltozások, melyek a gyónásnak legfölségesebb parainesisei. Ha ember, ki mélyre süllyedt, családatya, kit korcsmából jöttekor otthon síró asszony és éhes gyermekek fogadnak; hajadon, ki árvaságát a bûn örömeivel édesítette s jobb perceiben ijedten nézi fonnyadt koszorúját, újra a becsület útjára akar lépni, hol talál erôsebb kart, gyámolítóbb kezet, mint a gyónás szentségében, hol könnyei nem ôszi esô, hanem tavaszi harmat, s általuk virágzás és élet pezsdül meg a remélni elfelejtett lélekben. Fôleg pedig az élet nagy problémájának, legnehezebb részének örökösei, a nagy szenvedôk tudják, hogy mi a gyónás. -- Az erkölcsi s fizikai bajok súlya legörnyeszti a családanyát, kit férje gyûlöl s féltucat gyermek kínoz, faggat s sokszor közel állt már ahhoz, hogy a Dunának menjen. De az ilyen bánatos bolyongót az Isten is különös gondviseléssel kíséri s ha hitét a gondolat halványsága a modern mûveltségben el nem fonnyasztotta, elvetôdik elôbb-utóbb a gyóntatószékbe. Hogy ott mi történik, sejtem, de el nem találom egészen; csak azt tudom, hogy azt nyerte, amit békének hívnak. Ezt viszi haza magával. Tûri Istenért keresztjét, nem panaszkodik, nem felesel. A férj csodálkozik, gondolkodóba esik, meg is szereti, néha nyomába is lép. De ha ezt nem is teszi s az asszony tûr tovább, sôt ha férje ezen még inkább fölhevül s keresztje nagyobb lesz: nem csodálkozunk-e ezen a türelmen s e türelem varázsszerén, a gyónáson még inkább, mint ha példájával férjét megtérítené? Oh viseltessünk mély tisztelettel a szívek gyengédségének, buzdulásának, bátorodásának, tisztulásának e nagy szentsége, a bûnök hitbôl folyó, bánatos bevallása iránt!

Sokszor olvasni az újságokban egyes nagyobb kártérítésekrôl, melyeket a meglepett kereskedôk, uraságok ismeretlen kézbôl vesznek. De mi az a parányi semmiség azon titokban végzett restitúcióval szemben, melyet a zaklatott lelkiismeretek eszközölnek s kiválólag a gyóntató ítélete és útmutatása szerint véghezvisznek. Minden misszió, mely falun s városban tartatik, a kisebb-nagyobb restitúciók özönét vonja maga után. Itt közel mihozzánk, Hont megyének egy kis, szegény falujában, midôn a misszionárius lazarista a zsidó korcsma elôtt elhajtatott, megállíttatta a lovakat, leszállt, belépett a zsidóhoz e szavakkal: ,,Ez az öné, vegye; többet ne kérdezzen''; ezzel a kocsira ült s elhajtatott, a zsidó pedig a nagyobb bankót fejcsóválva dugta zsebre. A német parlamentben Schorlemer-Alst nyilvános rendôri jelentésekbôl kimutatta, hogy a missziók az erkölcsiség terén mit mûvelnek; a missziók pedig nem céloznak másra, mint a jó általános gyónásra.

Mily változás állna be a világon, ha az emberek jól, bánatosan gyónnának?! ,,A törvényeknek s csendôrségnek nem akadna már dolga. Ezen egy törvénnyel, hogy legalább egyszer egy évben meggyónol, újjá lehetne alkotni a társadalmat s megállítani a forradalmakat'', mondja Ségur.

Hogy a reformátorok mint vélekednek a gyónásról, már említettem. Az anglikán egyházban kiváltképpen nagy a gyónásra való hajlandóság s a föntemlített Faber William nem kivétel, hanem a hasonérzelmûek százaival dicsekedhetik. 1868-ban magához a parlamenthez is kérvényeztek 483-an a prédikátorok közül, hogy a gyónást törvény által érvénybe helyezzék; s 1877-ben az anglikán egyház egyik gyülekezetén már 800 lelkész nyilatkozott hajlandónak a gyónás meghonosítására. Leibnitz szinte sejtette a reformáció ezen nagy hiányát, mert ,,Systema theologicum'' címû mûvében ki nem fogy a dicséretbôl: ,,Nem tagadhatni, hogy a gyónás intézménye egészen isteni és egyebek mellett bizonyára kiválólag dicsôségére válik a kereszténységnek, amit a japánok és sinaiak is megbámultak. Sokakat, kik még nem fásultak, elijeszt a vétkezéstôl a gyónás szüksége, akik pedig elestek, azoknak nagy vigaszul szolgál; ennélfogva én a buzgó, szentéletû, okos gyóntatót az Isten kitûnô eszközének tartom a lelkek üdvére; hasznát veszik tanácsainak a szenvedély fékezésében, befolyik a lélek minden bajainak enyhítésébe, s ha hû barátnál ember drágábbat nem találhat, mennyire kell becsülnünk azt a hû barátot, kit a szentségi titok kötelez hûségre s a szentség méltósága mindennemû segélynyújtásra!''

Számtalan kitûnô protestáns nyilatkozott hasonló értelemben. Nyilatkozataikon megérzik a belátás késztetô szüksége s az elvesztett kincs után való panaszos vágyódás.

Pestalozzi (Sämtliche Werke, VIII. k., 5. l., stuttgarti kiadás) ekkép ír: ,,A gyónás nagy erôket rejt magában, melyek alkalmasak a népek nevelésére. A reformáció feloldozta a kapcsot, mely a népet lelkipásztorához fûzte, s nem tagadhatjuk, hogy a lelkipásztorkodás alapföltétele, melyet a hívek lelkiállapotának ismerete képez, a gyónás beszüntetésével mindinkább vész s vele a bensôséges lelki viszony a papok s a hívek közt. A papokból nagyrészt (a protestánsokat érti) tudós prédikátorok váltak, kiket a nép nem ért s épp azért mindenki nevet''.

Hallam, angol író ,,Introduction'' c. mûvének 318. lapján ezeket olvassuk: ,,A katolikus egyház életerôs fegyelme, a forrás, melybôl annyi áldás árad, a gyóntatószékben rejlik. Itt ôrzik a kulcsokat, itt ég a lámpa, mely sugarait az egyházi élet tág mezejére szerteszéjjel szórja. Minden egyház, mely e hatalmi igényrôl lemondott, eo ipso képtelenné tette magát az emberi szíveken gyakorlandó uralomra, amely egyház pedig a bûnbocsátást tényleg gyakorolja, az hatalmát az emberi szívek fölött el nem veszítheti''.

Martensen, dán teológus ,,Christliche Dogmatik'' (Kiel, 503. l.) mûvében így ír: ,,Föl kell panaszolnunk, hogy a titkos gyónás megszûnt. Mert ezáltal elveszett az alap, melyre azok állanak, kik lelküket terhétôl megszabadítani, szívüket a bûnbocsánat vigaszában részesíteni akarják''.

,,Az általános gyónás -- írja az angol Steffens (Die gegenwärtige Zeit stb. Berlin, I. k., 63. l.) -- nem is gyónás. A gyónás csak akkor vigasztaló, ha általa az egyház bizalmasan megosztja velem bánatomat és kínomat, s behatolva titkos nyomoromba, kiment a zûrzavarból. Minden önvizsgálat esetleg folytatólagos önámítás; a félelem s a remény egymást pusztítják el kölcsönösen; de aki az egyházra bízza ügyét, az nem nyugszik, míg az egyház minden epedését ki nem elégítette, minden kételyét el nem oszlatta, minden gonosz tettét el nem törölte''.

Wagner J. J. ,,Religion, Wissenschaft, Kunst u. Staat'' c. mûvének 279. lapján olvassuk: ,,Hogy a kultusz az egyesek életének velejéig hasson, arra a gyónás a legtermészetesebb eszköz. A gyónás fogalma abban áll, hogy az ember vallásos és erkölcsi önmagábatérésében önmagát szemlélje s e szemléletét mással közölje, aki azt felülvizsgálja és kiigazítsa s jó hatását a szemlélôdô emberben biztosítsa... A gyónásnak titkos, részleges gyónásnak kell lennie s a törhetlen titoktartás bélyegével dicsekednie. Ne is múljék ki senki a világból gyónás nélkül... Aki gyónás nélkül hal meg, az nem számolt le a világgal s önmagával''. Így ír a német filozófus!

Vilmar is (Theologie der Thatsachen stb. 88. l.) a bûnbocsátásnak szentségi jelleget követel. ,,A protestánsoknál divatos általános bûnbocsánat-kihirdetéssel nem éri be a bûnös; saját személyének szóló külön bocsánatot keres, keres egy közeget, melynek joga és hatalma van bûnöket bocsátani.''

Ezt keresi a lélek ösztönszerûen; e keresésrôl a protestáns Wichern a brémai egyházi zsinaton 1852-ben kijelentette, ,,hogy széles körökben úgy vannak meggyôzôdve, hogy a titkos, részleges gyónást vissza nem állítják; ô azonban azt tartja, hogy igenis vissza fogják azt állítani idôvel, mert az általános lelki szükséglet megteremti a hivatalos formát''. Wichern e reményében nagyon csalódott; a lelki szükséglet nem teremthet pozitív isteni intézményeket; csak azt teheti, hogy bánatosan visszatér oda, ahonnan elszakadt.

A neudietendorfi protestáns prédikátor-gyülekezet ugyancsak 1852-ben a következô határozatot hozta: ,,A titkos gyónás az a cél, melyre a protestáns egyháznak törekednie kell''.

Dresdenben pedig ezt véleményezték: ,,A titkos gyónáshoz és a külön-külön adandó abszolúcióhoz visszatérni üdvös, sôt szükséges''.

A Berlinben megjelenô ,,Germania'' 1893. április 2. számában találó felvilágosítást nyerünk arról, hogy az angol protestánsok mit tartanak a katolikus titkos gyónásról. A levelezô ugyanis azt írja, hogy egy szép napon egy angol hölgy lépett be hozzá, a katolikus paphoz s gyónni akart. A pap kérdezi tôle, hogy katolikus-e s a hölgy feleli, hogy ô ugyan protestáns, de midôn hazájából elutazott, a protestáns lelkész szívére kötötte neki, hogy Németországban a szentségeket ne protestáns prédikátoroktól, hanem katolikus papoktól vegye. Sajnos, hogy a derék hölgyet a katolikus pap meg nem gyóntathatta!

Ezek ugyancsak érdekes vonások a meghasonlott, küszködô lelkek világából.

Ha már most a gyónás intézményének világra áradó áldásaival szemben valaki ezzel az intézménnyel való visszaélésre figyelmeztet, gondolom, hogy nem az igazság érdekében, hanem félreértésbôl vagy gyûlölségbôl beszél. A gyóntatás emberekre van bízva; visszaélhetnek a legszentebbel, de e visszaélések tényleg elenyészô csekélyek. Vannak félénk, töprengô lelkek, kik úgy mennek gyónni, mintha kínpadra vinnék; e lelkek túloznak, aggályosak; tiszták ugyan, de az a nagy bajuk, hogy nincs józan ítéletük. Akarnak valamit, amit ember el nem ér; akarnak gyónni úgy, mint ahogy a legélesebb eszû cherub gyónnék; nincsenek megelégedve bûnvallomásukkal, bánatukkal; töprengésükben a gyóntatószék rájuk oly benyomást tesz, mint a nürnbergi vártorony kínzókamrája. Ismétlem, jót akarnak, de nem jól gondolkoznak; elvesztik szemeik elôl azt a nagy igazságot, hogy ember csak emberit tegyen s hogy az Isten a penitenciatartás szentségében sem kíván tôlünk mást, mint emberi lelkiismeretvizsgálatot, emberi bánatot! Aki pedig sokallaná azt a reflexiót s magábatérést, melyet az élet céljai s az utánuk való törtetés megkíván, annak ugyan a közönséges gyónás is túlságos nehéz lesz, de az olyan azt is tartozik beismerni, hogy komoly munkában nehézségek nélkül lenni, szintén legalább is nem reális gondolat.

Minden szónál hathatósabb a közvetlen tapasztalat; átélni azt, amit tudunk, ez a tudás legteljesebb alakja. Éld át a gyónást s megszûnnek nehézségeid; tarts komoly lelkiismeretvizsgálatot, indíts fel magadban mély, lelkes bánatot és erôsfogadást s valld be bûneidet úgy, ahogy megismerted, s meglátod, hogy mi az a gyónás; meglátod, hogy mily tisztelettel körítsd azt az intézményt, mely az embereket önismeretre s bûneik fölött bánatra indítja. A hitet és erkölcsöt s benne az emberiséget támadja az, ki mindkettônek gazdag forrását a gyónásban tönkre silányítani kívánná. S ha hitetlen is az ember, de tiszteletébôl a nagy iránt ki nem vetkôzhetik; mert okvetlenül belátja, hogy nem annyira a közlekedés, fuvar, vasúti sürgés-forgás, mint inkább hûség és becsület által, -- nem gyári zakatolás, hanem szívmegnyugvás által, -- nem a házak fénye, hanem a lakók erénye, -- nem a pénzforgalom, hanem inkább a pénz helyes elosztása, vagyis igazság által emelkedik, halad az emberiség. Ki ne hajolna meg ez erények mesteri iskolája elôtt, mely a gyónásban tárul fel számunkra?!


Az elégtétel

A közérzet ösztönszerûségével nyilvánul az Isten kegyelmének keresésében az elégtétel vágya. A bûnös nem bánná bûnét, ha nem akarna eleget tenni érte. Ha kétsége volna aziránt, tegyen-e vagy ne eleget, kételkednie kellene ôszinte bánatáról. Az egész bánat, az egész engesztelés nem más, mint elégtétel. A bûnbánat története tanú rá, hogy bûnt bánni és eleget tenni úgy viszonylanak, mint az érem két oldala! Sôt azt kell mondani, a jóakarat elsô érzelme s a bûnös lelkiismeret elsô sugallata az elégtétel. A bûn az élô Isten sértése s e sértés következménye az ô haragjának reánk való levonása; jóvátenni az elsôt s távoltartani a másikat, ez a védekezô ember szándéka, mikor azt mondja: eleget teszek.

Akit megsértettünk, annak kiengesztelésére ítéljük magunkat; a hálátlanságért, a jogtalanságért kárpótlást adni, a vert sebet behegeszteni kívánjuk. Hogy mily mértékkel mérjük elégtételünket, az szívünk nagyságától s szeretetünk gyengédségétôl függ! A lázadás, a jogtalanság, a hálátlanság, mely a bûnben rejlik, oly nagy, mint az Isten végtelensége. Csak érzék kell hozzá, mely észrevegye. Azonfelül nemcsak az Isten megszomorítása és fönségének megrablása ösztönzi a lelket, hanem szent akaratának szeretete és imádása, életünk, idônk, Istentôl nyert tehetségeink elpazarlása, a jó alkalmaknak, kegyelmeknek és szentségeknek elhanyagolása, mindez, ha azon természetfölötti világosságba lép, melyet az isteni jelenlét áraszt, ha a szeretet azon melegével hat szívünkre, melyet Jézus imádandó megtestesülése és szenvedése ébreszt, okvetlen szégyenre s bosszankodásra indít s felkelti bennünk a vágyat, megalázni, megbüntetni magunkat, bosszút állni önmagunkon. Azért bûnbánatot tartani és eleget tenni, szinte egyjelentésû fogalmak! Azonban e helyen nincs szándékunk a bûnbánatot mintegy csak más oldalról, vagyis mint elégtételt bemutatni, hanem föladatunk a penitenciatartás szentségének -- mint szokás mondani -- kiegészítô részével, az ,,elégtétellel'' foglalkozni. A trienti zsinat az elégtételt a szentség részének mondja; ezen a szentséget kiegészítô elégtételrôl van itt most szó. Ezt nem szabad szem elôl veszíteni. Utóvégre, mint az imént kifejeztem, az egész penitenciatartás nem egyéb, mint elégtétel; az a bánat, az a gyónás, az a megalázódás mi más, mint elégtétel; a megsértett Istennek fölajánlva; de a bánaton, gyónáson kívül s a bánat és gyónás elôtt elvégzett vezekléseken és sanyargatásokon kívül bírói ítélô hatalom által reánk rótt fáradságos, önmegtagadó gyakorlatokat illeti tulajdonképp ez a specifikus név ,,elégtétel'', melyeket az esetleg már feloldozott s az Isten kegyelmében levô embernek is kell elvégezni.

Van tehát kétféle elégtétel: elégtétel, melyet mi szabunk magunknak a bûnért és a vele járó büntetésért, midôn kesergünk, rimánkodunk, sanyargatjuk, vádoljuk magunkat; s elégtétel, melyet az egyház oldó és kötô hatalma ró ki ránk a gyónásban; az egyik a buzgalmas szív ösztönébôl való, a másik a joghatóság diktátuma; mindkettô ugyanegy célra törekszik, jóvátenni, kárpótolni akarja a kihágást; de az egyik csak a lélek érdemébôl hat, a másik a szentség erejében. Mindkettô ugyanazt akarja, amit Isten akar. Mit akar a bûnnel szemben az Isten? Nemcsak kegyelmét vonja el a bûnöstôl, hanem jóvá is kívánja tenni a földúlt jogrendet a büntetés által. Az elégtétel siet megelôzni az Istent, megragadni karját; siet önmagára kiszabni azt, amit az isteni igazság kiszabna rá, tán már itt, de különösen a másik világban. Mert ott van a kiegyenlítés helye és ideje s azért az isteni elégtétel, melyet Isten vesz magának, ott játszódik le. Pedig ott a szigorú igazság mértéke, a bûn s a büntetés tökéletes egyensúlya uralkodik; itt az irgalom játszik bele mindenbe, még az elégtételbe is. A mi elégtételeink, ha még oly szigorúak is, csak árnyképei az igazságkövetelte elégtételnek; de mivel Isten azokat elégtételnek elfogadja, valóságos s az igazságnak elegettevô lerovások számába mennek.

Az elégtétel ezen fogalma durva és szögletes, jobban kell mélyeibe hatolnunk.

Az Isten, az örök szükségesség és igazság lelke mindig elégtételt szerez magának s az erkölcsi rend megzavart egyensúlyát helyreállítja. A lélek, amely vetkezik, nemcsak bûnössé válik, hanem adóssá, a büntetés adósává; ezt le kell fizetnie, le kell rónia. Bûn és büntetés, kihágás és elégtétel egymásnak teljesen megfelelô fogalmak. Mikor az ember eleget tesz, azt míveli, amit Isten mívelne rajta; jóváteszi a kihágást; az Isten büntetésben venné meg rajta az adósságot, -- az ember önmagát bünteti s szenvedését ajánlja fel adósságainak törlesztésére.

Azt mondhatná tehát valaki, ha az elégtétel valamiféle szenvedés és tûrés, ha az elégtétel büntetést feltételez s Isten magának elégtételt mindig csak büntetés által szerez: azt kellene gondolnunk, hogy minden elégtétel büntetésnek felel meg, s következôleg, ahol nincs semmi büntetés hátra, ott elégtételnek sincs helye. Azonban ez a fogalom nem egészen helyes; én eleget tehetek a megsértettnek, ha el is engedte minden adósságomat, ha megbocsátotta bûnömet s elengedte az érte járó büntetést; mert én nemes elszántsággal megbosszulhatom magamon a rajta elkövetett sértést és senki sem fog azért oktalanságról vádolni. Ilyen lelkület merô erény és nem kötelesség; kötelesség akkor volna, ha a sértett félnek volna velem szemben valami jogigénye.

Midôn minden penitenciában elégtételrôl van szó, ez kötelesség és nem túláradó nemeslelkûség. A trienti zsinat az elégtételt mint a penitencia állandó részét említi: ,,Ha valaki tagadja, hogy a bûnök teljes és tökéletes megbocsátásához a bûnbánóban három... kívántatik, úgy mint bánat, gyónás és elégtétel, melyek a penitenciatartás három részének mondatnak stb.''. Mindenkinek kell eleget tenni, annak is, kinek bûnei megbocsáttatnak, mert ez is penitenciát kap, vagyis elégtételül bizonyos gyakorlatokat. Már pedig ilyen, mindenkit kötelezô elégtétel nem adatnék, ha ez elégtétel alapjául nem szolgálna az Isten részérôl formális jogigény, szoros követelés s ha az embernek e tekintetben valóságos adóssága nem volna.

Tehát a penitenciatartásban az elégtétel tényleg feltételez egy még reánk hárulandó büntetést.

Foglaljuk össze az eddig mondottakat: A lelken sötétlik vészterhes felhôként a bûn, s önmagában rejti villámát, a büntetést. Az ember megrendül, esedez, kér, vezekel, szenved, bánkódik, gyónik... íme, az elegettevô ember erôlködései; hogy ezen cselekedetek mind csak a segítô malaszt gyökerén fakadva lehetnek Isten elôtt kedvesek, fölösleges említeni. Ez az ember megkapja a feloldozást, levette róla Isten a bûnt s az örök büntetést. Ezt érte el vezeklésével. Most már megigazult, Isten barátja és gyermeke, s íme mintha a bûn árnya nem tûnt volna el! A bûnös, midôn a feloldozást kérte, kész volt tovább eleget tenni, s a feloldozás kíséretében külön ítélettel elégtétel rovatott reá.

Ha az Isten a bûnt s az örök kárhozatot elengedte, követelhet-e még valami elégtételt? Nem ellenkezik-e a baráti kibékülés fogalmával, hogy valaki minden igényrôl le nem mond? Az igazságot a barátság s a szeretet bizonyára el nem tünteti, ki nem pusztítja; Isten az igazság, a jog nevében fönntartja az elégtétel kötelességét. Mi is kibékülhetünk barátunkkal s amellett követelhetjük, hogy szolgáltasson nekünk valami elégtételt.

Tartsuk szemeink elôtt e hasonlatot, jóllehet minden tekintetben csak hasonlat, analógia; mert Isten nemcsak barátunk és társunk, hanem legfôbb Urunk, végtelen fölségû királyunk s azért benne más szempontok is lépnek föl, melyeket majd alább említünk; mégis mondom, e hasonlat is elég a nehézség megoldására. Azt mondják ugyanis: nem lehet azt mondani, hogy a bûn valóban meg van bocsátva, ha még büntetés jár érte; -- nem lehet azt mondani, hogy az Isten nem gyûlöli, hanem szereti az embert, ha még rosszat akar neki; s más efféléket. Azonban ez mind csak fogalomzavarra utal s mást ugyancsak nem bizonyít.

A bûn valóban meg van bocsátva, ha a sértett fél kíván is még némi elégtételt; -- mert más a bûn, más az elégtétel. Az elégtétel jogosultságához elég, ha igaz, hogy valamikor vétkeztünk; nem kell hozzá, hogy a bûn még most is fönnálljon; tehát a bûn már nem létezik, de valamikor létezett; ez a tény elég ahhoz, hogy én nemes indulatból elégtételt ajánljak föl és végezzek is; ha pedig ez az erény nem ésszerûtlen, nem lesz ésszerûtlen az Isten követelése, hogy bár a bûnt megbocsátotta, némi elégtételre mégis számot tart. S mit szóljunk ehhez: Az Isten, akit büntet, azt gyûlöli? Nem, ez helytelen kifejezés; ez nem gyûlölet; az Isten akar nekünk valami rosszat, de ezt a rosszat is nagy, nemes, fönséges érdekekbôl. Ily eljárást nem hívunk egyszerûen gyûlöletnek. A véges, tökéletlen teremtményt nem lehet mindenütt rózsás ágyba fektetni; tökéletlensége kívánja, hogy néha szenvedjen.

De azt mondhatni, hogy ez mégsem az a legteljesebb bocsánat, ha az Isten, bár ideiglenesen is, de mégis bünteti a bûnt. Legyen tehát! Az Istennek vannak okai, hogy miért nem adja azt a teljes bocsánatot, melyben a legkisebb ideiglenes büntetést is elengedné. Elengedi végtelen irgalomból a bûnt s a poklot teljesen, legteljesebben; de az ideiglenes büntetést fönntartja szeretetbôl; a bocsánat a teremtményre nézve valóban teljes... mert jó, üdvös neki. Mert mi legyen az a teljesség, ha kárunkkal járna?

Íme az ideiglenes büntetés fönntartásának filozófiája! Valaki csodálkoznék azon, hogy miféle következetesség ez, hogy az Isten megbocsátja az örök büntetést s fönntartja az ideiglenest, melynek a szentségi elégtétel felel meg? Elengedi a végtelent s fönntartja a csipetet? Nem kisszerû gondolat-e ez? Azonban ne hagyjuk csodálkozni elleneinket; csodálkozzunk inkább mi ez ésszerû eljáráson. Az Isten leereszkedését az emberhez minden lépten-nyomon a nagy pedagógia jellemzi, melyet Szent Pál apostol emleget. Az Isten az embert jóra, erényre neveli. Kinyilatkoztatása, egyháza, szentségei, rendeletei mind ezt célozzák: nevelni az embert jóra. Ez a nevelés alkalmazkodik a gyermekekhez. A szentségekben is észrevesszük e nevelési momentumokat; kiválólag pedig maga a gyónás a legtökéletesebb pedagógia, melyet az Isten az emberiség erkölcsi emelésére rendelt. E pedagogikus intézmény egyik alkatrésze, az elégtétel, szintén úgy van kiépítve, kipontozva, hogy az embert az erényre, a buzgalomra serkentse. Az örök büntetést a bûnnel együtt elengedi az Isten. De az ideiglenes büntetést el nem engedi még azoknak a szeretô Magdolnáknak sem, szívükbe szúrja azt a kis tövist, mely folyton emlékeztesse ôket, hogy honnan emelkedtek az Isten fiainak éterébe, -- mely folyton szúrja ôket és serkentse az erényre, odaadásra, áldozatos lelkületre; mert nagy indítóok a jóra, tudni azt, hogy van még adósság, melyet le kell rónunk; nagy, hatalmas, éles fegyver a testi restség és elernyedés ellen, melyet gyarlóságunk támogatására úgy kell fogadni, mint szorult helyzetben a hív szövetségtársat.

Ez az ideiglenes büntetés fönnmaradásának s a rajta épülô szentségi elégtételnek filozófiája. A tényre magára pedig, hogy az ideiglenes büntetések valóban fönnmaradnak a bûnbocsánat után, a kinyilatkoztatás tanít.

Az adatokon könnyen átsiethetünk, mindnyájunk elôtt ismeretesek. Dávid házasságtörését és embergyilkosságát ismerjük. ,,Ez okért -- folytatja Náthán próféta -- a fegyver nem távozik házadtól mindörökké, mivelhogy megvetettél engem.'' (2Kir 10) Ez elbeszélésbôl kiviláglik, hogy a fölsorolt büntetések, melyek tényleg Dávidra hárultak, az említett bûnökért sújtották ôt. Pedig e bûnöket megbocsátotta neki az Isten. ,,Az Úr is elvette bûnödet'' ... mindazáltal... büntet... ,,fiad halállal hal meg''. Megbocsátotta bûnödet... de büntet téged.

Mózes kételyét ismerjük s mi történt? ,,Mivel nem hittetek nekem -- mondá az Úr Mózesnek és Áronnak -- hogy megszenteljetek engem Izrael fiai elôtt, vagyis hogy megdicsôíttessetek engem; nem viszitek be a népet ama földre, melyet nekik adni fogok''. (4Mz 20,12) Mózes meghalt mint az Úr szentje s bizonyára penitenciát tartott bûneiért s mégis büntette ôt az Úr: nem ment be Kánaánba.

Adatul felhozzák némelyek Szent Pál (1Kor 11,30) szavait, melyek érdekességüknél fogva megérdemlik, hogy felhozassanak. Szent Pál a méltatlan áldozásról azt mondja, hogy ezek miatt van Korinthusban sok betegség és haláleset. A szöveg világosan láttatja, hogy az apostol e bajokat büntetésekül sorolja fel. Már most hogyan haltak meg azok, kiknek halálesetük büntetés volt? Töredelmetlenül vagy töredelmesen. Nincs semmi ok rá, hogy azok mind töredelmetlenül haltak legyen meg; az apostol legalább is nem tagadhatja ezt; lehettek azok közt olyanok, sôt átlag voltak, akik töredelmesen haltak meg. Hogyan mondhatta már most az apostol, hogy a bûnért haltak meg, ha azt elôbb megbánták? Ezt nem mondhatta, csak azon föltétel alatt, hogy a bûnbocsánat után is maradhat fönn büntetés!

Ez adatokra építjük okoskodásunkat, hogy a bûnbocsánat után is van mit törleszteni, ti. az ideiglenes büntetést. Látjuk, hogy az Isten azokra, kik vétkeztek, de azután bocsánatot nyertek, ideiglenes büntetést rótt ki; már pedig, ha az Isten azt ezekkel tette, teszi azt másokkal is, akik vétkeznek. Mi e következtetés oka? Az, hogy Isten a bûnnel szemben az igazságos bíró szerepét viszi, aki a jutalmazásban éppúgy, mint a büntetésben általános elvek szerint indul, megadván mindenkinek azt, ami neki jár, akár rossz, akár jó legyen. S ezt az egyenlôséget a bíráskodásban váltig hirdeti az Írás és ki nem fogy annak erôsítgetésébôl, hogy az Isten igazságos és nem válogató. Ha tehát a bûn elengedése után Isten bünteti ideiglenes büntetéssel a bûnöst: bizonyára megérdemli azt a bûnös s ha megérdemli az egyik, megérdemli a másik s meg is kapja mértékét. Így az Isten eljárásából némelyek iránt, fölismerjük az általános törvényt, hogy az Isten ideiglenesen bünteti a bûnt.

Az ideiglenes büntetések elégtétel által való elhárításának gondolata a zsidóságban úgy, mint a kereszténységben folytonos. Ne gondoljuk, hogy ez egyike a teológia elvont fogalmainak, hogy egyike azon lehozásoknak, melyekhez a vallási érzéken kívül plátói vagy aristotelészi bölcselet kívántatnék! Nem, ez egyike a vallás praktikus igazságainak, melyeket az általános vallási érzék közvetlenül megragad. Mikor pedig az ember gondolkozik arról, hogy honnan származik e meggyôzôdés, rájön, hogy gyökere a Szentírás egyik-másik helyében van. Így midôn Joel buzdít (2,12): ,,térjetek hozzám teljes szívetekbôl'', hirdeti azt, ami szükséges, hogy bûnbocsánatot nyerjünk, mert ahhoz nem kell más, mint hogy a bûnös bármely nap megtérjen (Ez 18,21-22); midôn pedig hozzáteszi, hogy a megtérésen kívül, mely a szívben megy végbe ,,böjttel, sírással és jajgatással'', ,,szôrzsákban és hamuban tartsunk penitenciát'' (Mt 11,31) olyasmit emleget, ami az elégtételre vonatkozik. Ezáltal teljesen kiengeszteljük az isteni igazságosságot. Azért nem nélkülözi a penitencia, a bûnbocsánat keresése sehol az elégtételt, és pedig -- jegyezzük meg jól -- az elégtételt nemcsak a bûnbocsánat megnyerése elôtt, hanem az elégtételt a bûnbocsánat után. A hívô zsidók és keresztények felfogása szerint Isten bünteti a bûnt a bûnbocsánat után is, s e büntetésnek elejét vehetjük, ha önmagunkat büntetjük.

Azért a protestantizmusnak e kérdésben is be kell látnia, hogy szakított az általános vallási fogalmakkal, s hogy rendszere következetlen s ellenmondás önmagában. Változtat-e ezen valamit Kalvin vallomása, sôt nem mutatja-e még élesebb megvilágításban ez ellentmondást, midôn így ír az elégtételrôl: ,,Keveset adok rá, amit az elégtételrôl a régiek irataiban lépten-nyomon olvasni. Látom ugyanis, hogy egynéhányan, sôt hogy ôszintén szóljak, valamennyien vagy teljesen tévedtek, vagy legalább szívtelenül és keményen írtak''. (Inst. C. III. c. 4.)

Bizonyára az elégtételrôl szóló tan sehol se léphet föl oly impozáns erôvel, mint éppen a kereszténységben, mely az elesett istengyermekeket fönséges polcukra a penitenciában emelte vissza. A kereszténység elementáris törtetése, gyôzelmes rohama az Istenbe, a penitenciában feszült meg s az elégtételben léptette fel a törekvô bûnös önérzetét. Hogy mi volt a régi egyház felfogása az elégtételrôl, azt a történelmi bizonyosság legélesebb evidenciájával fölismerjük.

Szemei elôtt lebegett Ágostonnak és Gergely pápának, Cyprián és Paciánnak a bûnhôdô Dávid példája s a legnagyobb egyetértéssel az elégtételrôl magyarázták Pál apostol szavait, ki a vérfertôzôrôl írja, hogy ,,adassék át a sátánnak a test veszedelmére, hogy a lélek üdvözüljön''. (1Kor 5,5) A legrégibb atyák a ,,test veszedelmét'' a penitencia gyakorlatairól magyarázzák, miáltal elég tétetik Istennek. Tanú rá Tertullián, ki ez általános felfogást nem akarja elismerni; mert szerinte a vérfertôzô nem tehet eleget Istennek úgy, hogy az egyház által feloldoztassék! Vele szemben pedig a többi mind azt állította, hogy a test veszedelme által, mely önsanyargatásban, megalázódásban, tûrésben, szenvedésben áll, az Isten kiengeszteltetik s a lélek üdvözül. Az egyház az apostol e példájára támaszkodva, mindenütt a bûnösökre kirótta penitenciáját, vagyis az elégtételt, s szította bennük a vágyat, a szent tüzet, hogy bár minél teljesebben tehetnének a megsértett isteni felségnek eleget!

Ki bírná a szent atyák ékesszólását e részben követni, azt az ékesszólást, mely ki nem fogy annak hangoztatásából, hogy mily üdvös, mily hathatós, mily kegyelmes az elégtétel gyakorlata! Tertullián, miután bôven leírta a penitencia fájdalmas gyakorlatát, tudatja velünk a célt, melyet az egyház magának ezekben kitûzött: ,,Mindazt azért teszi, hogy rettegvén a végveszedelemtôl, megkérlelje az Istent; hogy a bûnösökre kiszabva a büntetést, az Isten haragjának elejét vegye; hogy ideiglenes szenvedéssel nem mondom megsemmisítse, de helyettesítse az örök büntetést''... ,,Mondd, vétkeztem az Isten ellen s veszélyben forgok, hogy örökre elveszek. Azért most reszketek, szenvedek, sanyargatom magam, hogy Istent megengeszteljem, akit vétkemmel megsértettem.'' ,,Ha félsz a penitenciától, tekints a gehennába, melyet a penitencia kiolt és fontold meg a büntetés nagyságát, hogy vissza ne riadj az elégtételtôl.'' (De poenit. c. 9. c. 11., c. 12.)

Hogy védi Cyprián az elégtétel értékét és szükségességét, hogy szinte kétsége van, mit érne az olyan penitencia, mely elégtétel nélkül folyt le! Fortunatus és Felicissimus, karthágói presbiterek ellen nem gyôz szavakat találni, kik elégtétel nélkül szolgáltatják ki a feloldozást; mennyi jótól fosztják meg ezek az elesetteket! Mert mit tesznek ezek mást, mint hogy útban állnak, hogy ne kérleljék meg az Istent, aki magáról hirdeti, hogy nagy az ô haragja; -- megakadályozzák, hogy esedezéssel és elégtételekkel meg ne engeszteljék Krisztust. Törekszenek, hogy az isteni irgalom ne gyógyítsa az elesettek sebeit; fáradnak, hogy elégtételekkel, sírás-, jajgatással bûneiket ne tegyék jóvá, hogy könnyeikkel lelküket meg ne mossák. (Epist. 55. ad Cornel. Episc.) Cyprián szeretné a szeretet mániájába tüzelni a bûnösöket, hogy az elégtétel mûveit gyakorolják: ,,Gondolod-e, hogy könnyen engesztelheted meg az Istent, kit megtagadtál? Azt hiszed, hogy egykönnyen kegyelmez, kit te eltaszítottál? Imádkoznod, esedezned kell, a napot szomorkodva töltened, az éjet átvirrasztanod, idôdet sírásba s bánatba temetned; hamu legyen fekhelyed, zsákba és piszokba öltözködjél! Krisztus köntösét elvesztvén, minô ruhát akarsz még? Ördögi vendégeskedés után böjt járja; végezz jó cselekedeteket, melyekkel bûneidet törleszd; -- osztogass alamizsnát, ezáltal szabadul meg a haláltól a lélek''! (De lapsis... sok helyen.)

Így beszélnek valamennyien! Pacián parainesisében felkiált: ,,Tüzet hozok még az apostoli tûzhelyrôl! A mi Urunk Jézus Krisztus nevében, egybegyûlvén ti és az én lelkem, a vérfertôzô adassék át a sátánnak, a test veszedelmére, hogy a lélek üdvözüljön. Mit szóltok ehhez, ti bûnbánók? Hol van a ti testetek veszedelme? Fáradozzatok, kínlódjatok, szenvedjetek! Minek? hogy eleget tegyetek! Ha valaki fürdôbe hív, ne fogadd el, -- ha valaki ebédre hív, mondd neki: Ez boldog embereknek való, én pedig vetkeztem s az örök kárhozat veszélyében forgok! Mit nekem a vendégség, ki az Urat megbántottam! Szorítsd a szegények kezeit, kérd az özvegyeket, borulj a presbiterek lábaihoz, kérd az egyház közbenjárását; mindent kísérelj meg, hogy el ne vessz.''

Ne csodálkozzunk azon, hogy a régi kereszténység az elégtétel követelésében oly szigorú és hajthatatlan volt! Hiszen e szigornak vannak fázisai! De akár az apostoli idôket, akár a 3-ik és 4-ik század szigorát vagy a késôbbi penitencia enyhébb alakjait tekintsük, a fôgondolat változatlan: Bûnös, eleget kell tenned; ne hitegesd, ne ámítsd magad! Kezdetben az egyház Tertulliánnal botránkozott azokon, kik a szégyenen kívül még a testi szenvedésben is találtak visszariasztó akadályt (de Poenit. c. 11.), ,,hogy mosdatlanul, piszkosan, szomorúan kell élniök, hogy a szôrzsák s a hamu ridegségében s a böjttôl kiaszott arccal tengôdniök''. De Ambrus sem enyhébb, a megesett szûzrôl írt könyvben buzdítja a férfit: ,,Zárkózzál önként börtönbe, lágyékodat lánccal övezd, életedet kesergéssel és böjttel sanyargasd, kérd a szentek közbenjárását!'' S az egész egyházi disciplina különösen vigyázott és felügyelt a bûnbánókra, végzik-e pontosan és buzgón, ami elégtételt kiróttak rájuk. Ha buzgók voltak, akkor a püspök megrövidíthette penitenciájukat. Így intézkedik már az I. niceai zsinat (c. 12.) és I. Ince pápa (Epist. 1. c. 7.) írja: ,,Különben a bûnök súlyosságáról a papnak kell ítélnie s legyen figyelemmel a bûnbánó vallomására, sírására és vezeklésére s akkor szüntesse meg penitenciáját, midôn az elégtételt már elegendônek véli''.

Azonban azt lehetne ellenvetni, hogy a régi elégtétel nem az az elégtétel, melyet a modern egyház a szentségben kiró. A régi egyház az elégtételt nem fogta fel úgy, hogy ez a bûnbocsánat után fennmaradt ideiglenes büntetések törlesztésére való, hanem azt gondolta, hogy az az elégtétel mindig csak a bánat élesztésére s az isteni felségnek olyatén engesztelésére szolgál, hogy bûneinket megbocsássa. Hajlik, igen hajlik az Isten az elégtétel által, de nem állítólagos ideiglenes büntetések törlesztésére, hanem magára a bûnbocsánatra. Azért történt a régi egyházban az, hogy a penitenciát, az elégtételt mindig elôbb el kellett végezni s csak azután adatott a feloldozás.

Itt két kérdést kell megkülönböztetni. Az egyik merôen történeti, s abban áll, hogy milyen volt a régi egyház fegyelme az elégtételt illetôleg? kívánta-e, hogy az elégtételt elôbb végezze el a bûnbánó s csak azután nyerjen feloldozást? A második kérdés pedig az, hogy miért kívánta ezt, ha kívánta? Azért-e, mert az elégtétel csak a bûnbocsánat kiérdemlésére való s következôleg a megnyert feloldozás után magában véve céltalan? Ha ez volt a régi egyház felfogása, akkor valóban változott a tan, vagy legalább új hozzátoldásban részesült.

Az elsô kérdést illetôleg szétágazók a történettudósok nézetei. Némelyek azt mondják, hogy a bûntôl való feloldozás nem adatott elôbb csak a hosszú, fáradalmas penitencia végén. Ha a régi írókat olvassuk, nem zárkózhatunk el a benyomás elôl, hogy az valóban szokásban volt; de van sok más adat irataikban, melyek kiváltképp újkori teológusokkal azt a véleményt fogadtatják el, hogy az a feloldozás, mely a penitencia végén adatott, nem a bûntôl való feloldozás, hanem magától a penitenciától; jogi nyelven szólva, a cenzúrától való felmentés volt. Meglehet, hogy egyik-másik egyházban valóban szokásban volt a bûntôl való feloldozást csak a penitencia végén adni; voltak egyházak, melyek a nyilvános gyónást követelték stb.; sôt azt is lehetne mondani, hogy általában voltak mindenütt  esetek, melyekben a feloldozást a penitencia végén adták; de általában azt mondani, hogy a bûnös bûneitôl mindig csak a penitencia végén oldoztatott fel, az egyszerûen lehetetlenség. Mert gondolhatni-e azt, hogy a feloldozás több évvel követte a gyónást, vagy hogy talán e miatt kétszer kellett gyónni, az elején s a végén? Ha pedig erre soha sehol nem kötelezték a bûnöst, feloldozhatta-e az a pap egy-két év múlva penitenseit? S mi történt, ha a pap esetleg közben meghalt? Így érvelnek azok, kik azt állítják, hogy a bûntôl való feloldozást a régi egyházban mindig a gyónás után adták s hogy azután kezdôdött a penitencia, melynek végeztével ünnepélyesen feloldozták a bûnbánót, vagyis az egyházba tökéletesen fölvették, a hívek minden jogaiba, melyekbôl a penitencia alatt ki volt zárva, visszahelyezték. A mi véleményünk az, hogy rendesen nem oldozták fel rögtön a gyónás után azokat, kik a kánoni penitenciát tartották, hanem majd elôbb, majd utóbb, amint jónak látták; a többit azonban, akik a kánoni penitenciát nem vállalták, többnyire mindjárt a gyónás után feloldozták, de sokszor ezeket is vezeklés által diszponálták.

Ezen elsô kérdéstôl független a másik. Miért tette ezt az egyház, ha tette? S erre valamennyi katolikus tudós határozottan azt feleli, hogy a feloldozást nem azért halasztotta el, mert azt gondolta, hogy elôzô elégtétel nélkül nincs bûnbocsánat. A tényállás világos. Ha nem lehetne feloldozni bûntôl elôzetes penitencia nélkül, akkor a feloldozást sohasem adta volna meg olyanoknak, kik az elégtételt még nem végezték el; márpedig megadta.

Maga Cyprián a hosszadalmas fárasztó penitenciának legékesszólóbb s leghevesebb védôje, midôn a déciusi üldözésben a hitehagyott bûnbánók százait és ezreit látta, óva intette ugyan presbitereit és az afrikai püspököket, hogy hosszú elégtétel nélkül ne vegyék fel azokat, de hozzáteszi, ha azonban betegségbe esnének s életük veszedelemben forogna: akkor igen oldozzátok fel, ha nem is tettek még eleget, s hat okot hoz fel, hogy miért kell az ilyeneket feloldozni. Ugyanily eljárást kellett követniök az afrikai és római papoknak a penitensekkel, midôn új üldözés borult az egyházra; fel kell oldozni a penitenseket; teljes, keresztény felszerelésbe kell öltöztetni ôket, hogy bátorságosabban állhassanak meg. Hozzájárul, hogy a görög egyházban Nektarius pátriárka óta a gyónás után rögtön következett a bûntôl való feloldozás s hogy e feloldozást követhette a legszigorúbb elégtétel, mely az Úr testének vételétôl is eltiltotta a bûnbánót. Azonkívül azt kérdezte több latin egyház, mit tegyünk a penitenciát tartó bûnösökkel, ha súlyos betegségbe esnek, s a válasz ez volt: oldozzátok fel ôket s ha esetleg felgyógyulnak, akkor folytassák bûnbánatukat.

Tehát nincs kétség benne, hogy a modern egyház tana az elégtételrôl egészen azonos a régi egyház felfogásával. Az egyház története hangosan hirdeti a tényt, hogy a kereszténységnek öntudatában élt az elégtétel szükségessége, mint a bûn eltörülhetlen következménye. De a kereszténység nemcsak e szükségességet hirdeti, hanem az ô szemeiben ez az elégtétel-kivetés az egyházi kötô- és oldóhatalom aktusa, s az elégtétel maga vagy legalább az ôszinte akarat és készség az elégtételre a penitenciatartás szentségének egy része. Honnan van ez, kérdezhetjük méltán? Hiszen az ember saját szántából is tehet eleget, nem kell azt külön kivetni; az elégtétel lehet a magánbuzgalomnak aktusa, nem kell a szentség részének lenni! Ez okoskodásban van logika, lássuk tehát, miért szentségi rész az elégtétel!

Felelet: Nem másért, mint Krisztus pozitív rendelete miatt. Ô adta az egyháznak a kötô- és oldóhatalmat, rajta állt tehát meghatározni, hogy ez a kötôhatalom miképp és mennyiben gyakoroltassék. Ô rendelte az egyházat a bûnös lelkiismeret gondozójául; tôle függ, hogy mi mindenre terjeszkedik ki e gondozó-, e törlesztô-, e gyógyítóhatalom. A bûnös kettôs teherrel szívén menekszik az egyház hatalma alá, a bûn s a büntetés nyomja; a büntetés pedig ismét kettôs: örök és ideiglenes; a kötô- és oldóhatalom tényleg gyakoroltatik a bûn s az örök büntetés körül. Fog-e gyakoroltatni az ideiglenes büntetés körül is? Az a hatalom kiosztóján áll; a kötôhatalom bizonyára büntetô hatalom is, így érti ezt az egész emberiség; de fog-e ez a kötôhatalom az ideiglenes büntetések körül is gyakoroltatni? büntetheti-e ideiglenesen a bûnt? vagy inkább átváltoztathatja-e legalább némileg az ideiglenes büntetést más vezeklô gyakorlatokká?

Az egyház általános és folytonos gyakorlata bizonyítja, hogy kötôhatalmát az elégtétel körül gyakorolja; öntudatában van annak, hogy ô a bûnös szívnek egész terhét kezeli, hogy hatalma a bûnt is s a büntetést is illeti; -- hogy ítélete kiterjed a bûnért való elégtételek kirovására s hogy aki magát e bírói hatalomnak aláveti, az alávetettje lesz az elégtételeket kirovó ítéletnek is.

Itt azonban meg nem állhatunk, hanem tovább bizonyítjuk, hogy az egyháznak kell elégtételeket kiszabni s hogy e kiszabás bûnbocsátó hatalmának gyakorlatához tartozik. Így lesz az elégtétel a penitenciának része, melyet elhagyni nem szabad, hanem ha lehetséges, mindig ki kell róni. Azért mondjuk, ,,ha lehetséges'', mert néha nem lehet, például, ha valaki öntudatlan állapotba hanyatlik, alig hogy a bûneit elmondta; az ilyennek nem lehet penitenciát adni; de igenis lehet ôt feloldozni; mert a szentség lényeges aktusa, a bûnbocsátás, az ideiglenes büntetéstôl független. Az elégtétel szükségességének ezen meghatározása kidomborítja az elégtétel jellegét, melynél fogva a penitenciatartásnak része ugyan, de nem lényeges -- mint a bánat és gyónás -- hanem kiegészítô része.

Hogy az elégtétel valóban a penitencia része s következôleg minden gyóntató köteles penitenciát adni, mikor teheti, kiviláglik a Krisztustól adott kötô- és oldóhatalom természetébôl. A kötô- és oldóhatalom ugyanis a bûnök törlesztésére adatott Krisztustól; a bûntörlesztés pedig nemcsak az ember vétkességének megszüntetése, hanem a büntetésnek is megbocsátásában áll; ez a szentség tehát arra való, hogy törlessze a bûnt mindenestül, a bûnt önmagában és hatásaiban is, örökkévaló s ideiglenes büntetéseiben. De hogy az ideiglenes büntetésekre kiterjeszkedjék, azt másképp nem teheti, csakis az elégtétel által; ha tehát az elégtétel az ideiglenes büntetés eltörlésére való, természetszerûen kiegészítésképpen oda fog tartozni a bûntörlesztô hatalomhoz; ez a hatalom alkalmazni fogja ezt a médiumot, ha ugyan következetesen akar eljárni, -- ha a bûnt mindenben, önmagában és hatásaiban gyökeresen akarja irtani.

Ámde ez az okoskodás inkább csak azt mutatja, hogy igen természetes, hogy a bûnbocsátó hatalom megragadja s vindikálja magának az elégtétel kirovását, de nem mutatja, hogy azt valóban kiróni kell! Ez világosabb lesz, ha jól beletaláljuk magunkat a bûnbocsátó hatalomnak szerepébe.

A bûnnel szemben Krisztus minden hatalmat átadott az egyháznak; az egyház kezeli az egész ,,bûn-ügyet''; ítélete szerint dôl el a bûnbocsánat vagy bûnfönntartás; a bûnösök tehát egész bûnterhükkel az egyház bírósága alá tartoznak; elengedtetvén nekik a bûnért járó örök büntetés, adósak még az ideiglenessel; mit tegyen már most a bíró az ügy ezen részével; hagyja-e tekinteten kívül ez adósságot? Az a nagy szeretet, az a forró vágy, mely a lelkeket ki akarja emelni kötelékeikbôl és béklyóikból, mely érti, hogy miféle nagy baj ez az ideiglenes büntetés is, nem akarta ítéletét hanyagul, durván kezeltetni, akarta, hogy mivel ez is béklyó, ezt is oldja vagy kösse; azonkívül pedig az az igazságosság, mely az Isten helyett ítél, az adóst ezen tartozásában is megítéli s kiszabja rá a büntetést. Nem szabad megfeledkeznünk arról sem, hogy a penitenciatartás ítélet, bíráskodás alakjában van ugyan rendelve, de az egész egyháznak elsôrendû célját, az emberi lelkek nevelését, gyógyítását osztja; azért is kiegészíttetik kiválólag az elégtétel által. A büntetés által tartatik ugyanis vissza a lélek a bûntôl. Az elégtétel keserves gyakorlatai lecsillapítják a szenvedélyt; kijózanítják a hányatott, szorongatott lelket; megalázzák, megtörik a rossz szokások uralmát.

A régi egyház felfogása szerint az elégtétel oly szükséges volt, mint a beteg lelkek gyógyítása! A penitencia a lelkek betegségének kezelése; a nagy Bethezda számos portikusszal. A lelkek pedig lassan gyógyulnak; onnan az évekre áthúzódó elégtétel, melyben a vezéreszme, a cél az volt: megtisztítani, kiemelni, meggyógyítani a lelkeket. Ez a gyógyítás az elégtétel által sok helyen jobban elôtérbe lép, mint a penitenciatartás bírói természete.

A szent atyák a penitencia kiszabását oly fontosnak tartják, hogy a lélek végleges gyógyulását ettôl várják. Figyelmeztetik a gyóntatókat, hogy minden egyes bûnösnek a neki való penitenciát adják, mely sebeinek behegesztésére, betegségeinek gyógyítására alkalmas leend. Azért a vezeklési gyakorlatokat is inkább gyógyszereknek, mint büntetéseknek hívják s alkalmazásukat azon célból ajánlják, hogy a lélek necsak átmenôleg, hanem alaposan fölserkenjen. Aki ezeket elhanyagolja, az úgy tesz, mint aki sebeit üszökbe menni engedi, vagy mint a beteg, ki helyreálló egészségét istápolni, óvni, elômozdítani megszûnik. Azért a római klérus Cypriánnak azon hittagadókról, kik kellô elégtétel nélkül teljes bocsánatot akarnak, azt írja, hogy újonnan kitörô sebeik nem is várják be a régiek behegedését; elégtétel nélkül, gyors feloldozással meg nem gyógyulnak; idô kell hozzá, míg a betegség eltûnik; siettetni, felfújni a dolgokat nem lehet. S ugyanazért sürgeti Cyprián is az elégtétel momentumát a penitenciában: ,,Az Isten papja ne ámítsa a bûnöst engedékenységgel, hanem segítsen rajta üdvös gyógyszerekkel. Oktalan az az orvos, ki a dagadó sebeket sima kézzel melengeti s felgyülemlíti a belsô gennyet. Meg kell a daganatot nyitni és föl kell vágni s erôs és gondos kezelés alá fogni. Kiabáljon bár és nyögjön a beteg, majd megköszöni, ha felgyógyul. Mit használ, ha nincs türelmük meggyógyulni és ha nem keresik a gyógyulást az elégtételben?''

Kézzel fogható a régi egyház célja az elégtétel kirovásában; lábra akarták állítani a bûnöst, hogy ne csak vétke ne legyen, hanem hogy a bûn gyökerei is lehetôleg kiirtassanak ésszerû, üdvös elégtétel által.

S így a szentségi elégtétel fogalma teljes: részét képezi a penitenciatartásnak, de csak kiegészítô részét. Részét azért, mert a kötô- és oldóhatalom természetébôl folyik; kiegészítô részét azért, mert lehet bûnbocsánat elégtétel nélkül is; s azért a szentség tényleg kiszolgáltatik, ha a penitenciát nem is lehetne feladni; annál kevésbé árt a szentség valóságának és érvényének, ha a penitenciát készséggel elfogadtuk, de azt el nem végeztük! Vétkeztünk ezáltal késôbb, mikor az elégtételt elvégezni készakarva elmulasztottuk; de a szentséget magát azért mégis érvényesen fölvettük.


A feloldozásban föltûnik a keresztény penitencia szentségi méltósága

A bûnösre a bocsánat a feloldozás révén árad, melyet az egyház kezel. De midôn az ember e hatalmat kezelni készül; midôn ajkaira veszi s vontatva és gondolkozva kimondja e szót: én téged feloldozlak, szinte elrémül. Istenem! örök átok, kárhozat, bûnbocsánat, kegyelem, örökélet, csupa isteni hatalom; hogyan vegye ember ajkaira e szót? s hogyan higgye, hogy e szavak eszközlik azt, amit jelentenek? A fürkészô, emberi gondolat ámulva áll meg e szavak elôtt s belemélyedve jelentésük örvényeibe, kérdi: mi ez? Mit tesz a pap mikor feloldoz, mi az ô ténykedésének hatása? Más szóval: mit tesz az Isten s mit tesz a pap a bûnös feloldozásában?

Amit az Isten tesz, ugyanazt teszi a pap! Szent Leóval s a többi szent atyákkal egyszerûen azt feleljük: ,,Ha valami a mi szolgálatunk által létesíttetik, nem kételkedünk, hogy a Szentlélek kegyelmébôl történik''. S bár sokszor vetik föl ugyanezt a kérdést, a felelet is ugyanaz. S mondhatunk-e mi mást?! ,,Amit papjai által tesz Krisztus, az az ô hatalma'', hirdetjük Paciánnal. Az Isten a bûnbocsátó, az Isten veszi le a lélekrôl a bûnt; ô ad megigazulást; de ezt papjai által teszi, vagyis a papok, a Szentírás szerint ,,ministri'', ,,szolgák'', ténykedésük ,,ministerium'', ,,szolgálat'', következôleg az az ítélet is, a feloldozás szavai a bûnbocsánatnak ,,miniszteriális'' oka. Ôk közremûködnek mint eszközök (causae instrumentales), eszközei az isteni erônek, közremûködnek mint Krisztus szolgái; de az eredményt valósággal Isten hozza létre, ôk csak eszközök az Isten kezében. Még világosabban: az ember amennyiben Krisztus szolgája és Krisztus nevében lép föl, kimondja a feloldozó ítéletet s ezen cselekménye miatt Isten megbocsájtja a bûnt. A Krisztus nevében, Krisztus személyében hozott feloldozó ítélet éppen Krisztus érdemeire való tekintetbôl arra indítja az Istent, hogy a bûnt megbocsássa.

E pontnál azonban a kutatással fel nem hagyhatunk, sôt éppen innen veszünk lendületet azon a hit világától derült s magasztos igazságok körébe, melyek az Isten irgalmát is s a bûnbocsánat kegyelmét a maga fényében és teljében lelkünkkel megismertetik; látni fogjuk, hogy ezek fejtegetése közben a bûnbocsánat szentséggé magasztosul ismeretünkben.

Mondtuk, hogy a pap feloldozó ítélete miatt Krisztusra való tekintetbôl megbocsátja Isten a bûnt. Most azt kérdezzük: Miben áll e bûnbocsánat? A bûnbocsánat nagy, ha mint a megsértett Isten haragra és bosszúra való jogának elengedését vesszük, -- de nagyobb, ha a módot tekintjük, melyben az eredmény a lélekben föllép.

Az Isten a bûnt megbocsáthatta volna úgy, mint az ember felebarátjának megbocsátani szokott. Megbocsáthatok sértômnek anélkül, hogy barátságom meghittségébe vonjam, anélkül, hogy lelkem felévé tegyem s hogy szeretetemet és életemet a szív-, a lélekközösségig megosszam vele. Az Isten is így tehetett volna: megbocsáthatott, levehette volna a bûnt s a büntetés örök terhét anélkül, hogy azt a lelket istenítse, magához emelje, életét vele megossza. Bizonyára szívesen veszi a bûnös az Úr szavait: bûneid meg vannak bocsátva, menj békével,... ha nem is közli vele az Isten az ô természetét, az ô hasonlóságát; más szóval a bûnös beérné, ha e szavak nem jelentenének mást, mint amit emberi nyelven jelentenek. De a dolog nincs így; e szavak itt jelentésüket Krisztus meghatározásából s nem az emberi tehetetlenség és szegénység szólásmódjából veszik; Krisztus az emberi nyelv szegényes jeleit átviszi a természetfölötti rendbe s erôvel, élettel tölti ki; beszél bocsánatról, de a bocsánat -- ez az emberi szó annyi utolérhetlen áldást és életet rejt, mint amennyi fényt sejtet velünk az a gyarló szó, mely a Tábor tündöklését akarja jelezni, ,,ruhája fehér lett, mint a hó'', -- ,,tamquam nix''.

Az Isten a jelen természetfölötti rendben a bûnt a megszentelô malaszt által törleszti; midôn bûnt bocsát, szentté teszi a lelket. Nincs tehát bûnbocsánat belsô átváltozás, Istenhez való hasonulás nélkül! A bocsánat ugyan más, mint az Istenhez való hasonulás s megtörténhetnék anélkül, hogy a lélek új természetfölötti életet nyerjen, -- de az Isten az ô nagy, irgalmas gondolataiban a bûnbocsánatot magához való bensôséges, valóságos hasonulás által akarta eszközölni. Valamint az aranyat lehetne a salaktól más vegyiszerek által is megtisztítani s nem kellene fényét az izzásig emelni; de ha az izzásig emelik fényét, ha tûzzé fokozzák ragyogását, akkor bizonnyal a salaktól is megtisztul: úgy van a lélekkel is. Az Isten levehette volna foltjait egyszerû akarati ténye által, mely csak külsôleg érinti a lelket s belsô átváltozást nem juttat neki; de az Isten nem így tett, hanem a külsô folt letûnt azon fénynek özöne által, mely a lelket belülrôl áthatotta s külre sugárzott tehetségeibôl. A betegség eloszlott azon utolérhetlen, egyetlen, isteni életnek közlése által, melybôl azontúl a lélek él. Más szavakkal: Isten a bûnt a jelen természetfölötti rendben mindig a megszentelô malasztnak közlése által törleszti s így nem adatik bûnbocsánat kegyelem nélkül.

A kinyilatkoztatás e tana sokkal fölségesebb, semhogy könnyen megváljunk tôle, annál is inkább, mert a feloldozás hatásosságát és a hatásosság módját legtalálóbban jellemzi; ettôl függ ugyanis, vajon a feloldozás szentség-e vagy nem? Midôn az Úr Jézus e szavakat monda: ,,megbocsáttatnak bûneid'', akkor az inaszakadt lelke oly változáson ment keresztül, melynél fogva idegen lett a földön, oda nem tartozó az egész világegyetembe, felülálló, kiemelkedô minden virág, állat, értelem, akár emberi, akár angyali erô, tehetség, szépség fölött. Mindez azonban gyönge és halvány, beteges és ájuldozó szóbeszéd, mindez csak képletes, mindez csak a végtelennek milliomszor, -- nem! -- végtelenszer ismételt diluciója. Ki akarná összehasonlítani a fényt, a hajnalpírt az ô tisztaságában Istennel? Hiszen ez mind anyag s bármily messze álljon a napsugár a mocsárban rothadó tôzeg fölött: összehasonlíthatlanul messzebb áll a napfény és hajnalpír fölött a kegyelem. Napfény, hajnalpír, szûzarchava, liliomharmat, csattogány dala, de sôt még a lelkes, a legtüzesebb szem, melybôl a legmelegebb érzelem sugárzik, vagy a gyermek nyílt, ôszinte tekintete, mindez a természet körében mozog; -- tovább megyek: a legfönségesebb angyal, a ragyogó Cherub vagy az olvadó Szeráf minden szépsége és bája a kegyelem által kimondhatatlanul átszellemül, tüzet nyer, mellyel szemben elôbbi ragyogása mint a holt szén, s fényáradatba merül, mellyel szemben elôbbi fénye olyan, mint a villamos lámpák sodronya az izzó folyam nélkül. Van tehát kétféle fény: isteni és természetes, -- kétféle szépség: végtelen és véges, -- kétféle élet és lét: teremtett és önmagától való; a kegyelem isteni, minden természetet meghaladó élet, fény és szépség,... mindez azért, mert isteni! A kegyelem tehát az isteni élet elve, isteni élet, isteni tevékenység, isteni szentség, isteni szépség lelke; mikor ez az erô megszállja a lelket, életet ad neki, fensôbb ismeretet értelmébe,... hitet;... tüzesebb szeretetet szívébe... Isten-szeretetet; kigyullad arcán az élet pírja, mélységesen ég szemében a lélek érzése; szûzies tisztaságot áraszt lelkére, mely szebb, mint a liliom és ragyogóbb, mint a hó. Ezek ugyanis természet, az pedig természetfölötti. A föltámadásban ugyanez a kegyelem a testre is kiárasztja visszafojtott erejét, átizzítja, átszellemesíti, fölmagasztalja azt. A kegyelmet a fénnyel szeretik összehasonlítani, mely a kristályra esvén, villámló, sziporkázó fényözönnel borítja lapjait s átjárja falait; szeretik összehasonlítani tûzzel, mely a fehér izzásig, a tündöklésig emeli a hideg ércgöröngyöket: de legtalálóbb összehasonlításra a lélek szolgáltatja az alapot, az emberi életnek elve, mely az elemekbôl szervezetet varázsol, az érzéketlen s élettelen elemeket az élet színes, hangulatos, harmonikus, élvezetes, örömittas körébe emeli. Így tesz a kegyelem, az isteni élet elve a lélekben; a természetes szépet, bájost, kellemest, a lelki fényt és tüzet, az élet melegét és gerjedelmét átviszi a természetfölöttinek, az isteninek, a megközelíthetlen fényességnek, a kimeríthetlen boldogságnak, az örök létnek, mely ,,van'', a ,,Jehovah''-nak, ki önmagának elég, a ,,Saddai''-nak körébe!

Ezt teszi a lélekkel az Isten, midôn bûneit megbocsátja,... megszenteli a lelket, élteti a lelket, átváltoztatja a lelket, egyesül vele. Ezt megigazulásnak hívjuk; a megigazulás tehát nem külsô kijelentés, melynél fogva a bûnösnek nem kell már félnie az Isten haragjától, hanem a megigazulás életteljes, bensôséges átszellemülés, istenülés. Kimondhatatlan kedves, szeretetreméltó, az Isten szívéhez forrott lesz ezáltal a lélek, -- az Isten szeretete, mint kész mederbe a tenger, úgy árad bele a lélekbe... szereti ôt. De ez nem mond még eleget. A szeretet is csak emberi szó s üres és elégtelen az értelme, ha az Istenre alkalmazzuk! Szereti ôt, azt mondtuk... de hogyan szereti? Szereti istenileg! Az isteni szeretet nem olyan, mint az emberi, csak analógiákban, hasonlatokban, képletekben száll le hozzánk. Aki szeret, az másnak jót akar... Legyen a szeretô akár Isten, akár ember; de az ember, hogy szeressen, föltételezi a jót és szépet, mert ezek csalják ki érzelmeinek szikráit; míg ellenben az Isten szeretete alkotja a jót és a szépet, megteremti azt, akit szeret, s minél jobban, minél bôkezûbben szeret, annál szebb és tündöklôbb a lélek, mely kezeibôl elôlép; az ô szeretete alkotó, teremtô akarat, jóakarat, s jóakaratának mértéke meghatározza a lélek lényegét, tehetségét, ragyogását és érzelmének tüzet.

Mit gondoljunk már most az Isten szeretetérôl, midôn a kegyelmet teremti bele a lélekbe? Azt-e, hogy jót akar neki? azt-e, hogy boldoggá kívánja tenni? Emberi, gyönge, halovány gondolatok ezek! Azt-e, hogy a jó úton fenn akarja tartani és az erény hôsévé tenni? Szép célok, de Isten többet akar! Isten nemcsak jóvá, erényessé, kitûnôvé akar minket tenni, hanem az Isten istenileg akar szeretni s azért istenivé akar tenni, ,,isteni természetének részeseivé''; Isten fiaivá, akik nemcsak átmenôben, percnyi föleszmélésben, idôközönkinti fölgerjedésben élvezik jóakaratát a segítô kegyelem cikázó villámaiban. Isten nem akar minket csak néha fölvilágosítani, mint a sötét éjben álló, virrasztó szemet a villám fénye, hanem fényesekké, életteljesekké, a fényt s az életet, Isten fényét és életét magunkban hordozókká kíván tenni. Isten nem akar minket néha-néha, mikor cselekedni kell, a jóra indítani, hanem Isten a szentséget, a korrektséget, mint folyton ragyogó állapotot akarja bennünk megteremteni. Ezt mind a kegyelem által eszközli, kegyelme által isteniekké, szeretetének hordozóivá, fiaivá tesz minket!

A kegyelem valóságos újjáteremtés; Krisztus szerint újjászületés; a lélek bensô változás által azon állapotba lép át, melyben Isten elôtt szeretetreméltó s méltó azért, mert isteni. Ebben az állapotban Isten azon szeretettel szereti a lelket, mellyel önmagát, melyre nem méltó semmi szépség, arc, intelligencia, erény, jóság, ha angyali, ha emberi, -- de ha nem isteni. Íme az isteni lelkek, az istenült lelkek,... a kegyelemmel felruházott lelkek, az isteni élettôl átjárt lelkek, melyek ezen bensô erejüknél fogva isteni aktusokkal bírnak; értelmükben isteni ismerettel, vagyis ismerettel, mellyel csak Isten bír,... vágyaikban reménnyel, isteni vággyal, mellyel Isten megkívánja önmagát... szeretetükben isteni szeretettel, mellyel Isten szereti azt éspedig szükségképpen szereti azt, ami isteni; -- szükségképpen kedves elôtte, -- szükségképpen boldogítja, -- szükségképpen drága, becses elôtte. Íme a kegyelembôl élô lélek bele van vonva az istenségbe; nem teheti, hogy ne szeresse ôt az Isten; nem teheti, hogy szívéhez ne szorítsa, hogy szerelmes fiának ne vallja, kiben neki kedve telt; nemcsak jót akar neki; szebb, magasabb szeretetben öleli át, mely szeretetben a jegyes oly sokat olvas ki jegyesének lelkébôl, mely szeretetben megérti, hogy a lélek nemcsak az Isten pártfogoltja, hanem az Isten kincse, választottja, egyetlene és szerelme.

Oh mily titok a kegyelem állapotában élô lélek! Ha azt mondom, hogy drágakövekbôl magnetikus fényben égô koronája van, külsô díszt mondtam; ha azt mondom, hogy fénybôl és illatból van szôve ruhája -- keveset mondtam. Csak azon fogalmakhoz járulok, melyek a belsô életet, az isteninek az élet legmélyebb csírájából való elôtörését jelentik, ha Krisztusra gondolok a Táboron, kinek arca az istenfiúságtól fénylett, mint a nap; és ha a kegyelem tüzétôl ragyogó arcára gondolok István vértanúnak, kinek arca ragyogóbb, mint az angyal arca; -- csak ha az apokalipszis képeire gondolok, melyek az izzó fémek belsô hevét, külre sugárzó fényét és színeit, a drágakövek mély fényét szedik össze, hogy megteremtsék alakjaikat és hogy szépségüket a belülrejtôzô erô kisugárzásának tüntessék föl: akkor ragadom meg némileg a lélek szépségét és nemességét!

Amely lélekbe az isteni életnek ez áramát önti az Isten, annak a léleknek minden foltja, szeplôje, de még halálos, üszkös sebe is eltûnik, helyt ád a természetfölötti isteni életnek. A bûn is -- a halál e sötétsége, az Istentôl való elfordulásnak jeges, terméketlen, az örök halálba hajló állapota -- eltûnik az isteni kegyelemnek életet, lelket, fényt, hôt árasztó valóságával szemben. S e módot választotta ki az Isten a bûnnek törlesztésére, a legnagyobb bajt, a legszánalmasabb nyomort eloszlatja szeretetének legmagasztosabb s legboldogabb közlése által, melynél többet tenni nem lehet. Mert ha a teremtmény istenivé lesz, mivé legyen még azonkívül?

Most tárgyunkra térünk! A feloldozás megbocsátja a bûnt; a feloldozásnak krisztusi ténye miatt az Isten eltörli a lélekrôl a bûnt; mivel pedig a bûn törlesztése a megszentelô malasztnak lelkünkbe való öntése által eszközöltetik, azért a feloldozás szavai jelentik a léleknek a kegyelem állapotába való áthelyezését. Ez tehát a feloldozás szavainak természetfölötti, Krisztus Jézustól származó értelme; ez az értelem az az erôteljes, életteljes jelentés, melyet csak a kinyilatkoztatásból ismerünk. Közvetlenül tehát ezen szavak: ,,Én téged feloldozlak'' jelentik a bûntôl való feloldozást; tárgyilag pedig jelentik a megszentelô malasztot, mely által a bûn törlesztetik. Mondtam, hogy jelentésük erôteljes, mert általuk az Isten a kegyelmet valósággal a lélekbe önti s önti mindannyiszor, ahányszor e szavak Krisztus nevében, Krisztus szándékai szerint alkalmas, elôkészült lelkek fölött elmondatnak. Ha a lélek nem érdemes rá, akkor a szavak hatástalanok; de ha érdemes, kigyullad nyomukban a fény és az élet, a megszentelô malaszt, mely minden bûnt kizár. A feloldozás által tehát Isten lelkünkbe önti a megszentelô malasztot; e szavak hatása a malaszt!

Ez igazságból több fontos s világosságot teremtô következtetést vonunk! Megértjük elôször is azt, hogy miképp lehet egy bûnt többször is megbocsátani éspedig valóságos, hatásos feloldozással. Szokták ugyanis a bûnt kötelékkel, folttal összehasonlítani, amely hasonlatból épp azért, mert anyagi, tehát a szellemi folyamatokra teljesen át nem vihetô, az a nehézség támad, hogyha a bûn igazán folt s a bûntörlesztés a foltot eltörli, hogyan lehet egy foltot többször is letörülni? miképp lehessen köteléket többször is oldani? Valóban, ha a folt le van törülve, azt újra letörülni nem lehet; a bûnt azonban többször lehet megbocsátani; mert a bûnbocsátás nem mechanikus törlesztés, hanem tekintve a megsértett félt, megengesztelt akaratának egy bensô ténye; tekintve pedig a hatást, a megszentelô malasztnak közlése; már pedig mindkettô akárhányszor ismételhetô. Újra meg újra ismételhetem és erôsíthetem, hogy mindent megbocsátok, amint azt az emberek is szokták tenni; a megszentelô malasztot is végnélkül öntheti az Isten a lélekbe; ha ez a malaszt nem talál tényleg bûnt a lélekben, ez a körülmény semmiben sem csökkenti vagy változtatja a malasztnak azt a hatását, hogy megszenteli a lelket; ha bûnei vannak, megszenteli elôször; ha nincsenek, megszenteli azáltal, hogy fokozza benne azt az életet, mely a bûnt kizárja.

Megértjük másodszor azt is, hogy mi a közvetlen, mi a közvetett bûnbocsánat. A közvetlen bûnbocsánatot a feloldozás eszközli azon bûnöktôl, melyeket tényleg meggyónunk; a közvetett bûnbocsánat azon bûnöket illeti, melyeket meggyónnunk nem kell, vagy nem lehet -- természetesen nem a szégyenre, hanem más okokra való tekintetbôl, -- ezek is eltörültetnek, jóllehet megmarad kötelezettségünk azoknak késôbbi meggyónására; eltörültetnek pedig a feloldozásban nyert megszentelô malaszt által. Aki jól gyónik s bûnét megbánja, ha feloldoztatik, megszerzi a megszentelô malasztot; mindenki jól gyónik, aki megvallja azt, amit itt és most tud s más fensôbb tekintetekbôl elmondhat; lehet azonban, hogy valamit elfelejtett; lehet, hogy most nincs képessége, fizikai ereje a bevalláshoz; lehet, hogy nem vallhatja be, mert más is meghallja, vagy mert fiának gyónik s az ily gyónásban a pietás szégyenletes bûnök bevallásától fölment; lehet, hogy nem gyónhat meg valamit, mert ezáltal okvetlenül más személy becsületét a pap elôtt tönkreteszi; ezek a bûnök tehát, melyeket egy jó gyónásban elfelejt vagy nem gyónhat meg, közvetve törültetnek el; a megszentelô malaszt ugyanis beáradván a lélekbe, bûnt ott nem tûr, a bûnnel meg nem fér s a léleknek a természetfölötti életet kölcsönzi.

A szentatyák, az egyház praxisa tényleg mindig ezt hirdette; a föloldozás által szabadultak meg a lelkek az ôsegyház buzgalmas, izzó légkörében a haláltól; általa ébredtek Krisztusban életre; de az ôsegyház nem magyarázta meg, hogy miképp történik ez s nem disztingvált, nem fejtette ki e szavak természetfeletti értelmét részletesen: ez a kifejtés jelenleg teljes: a feloldozás szavai hatásosan jelentik vagyis eszközlik a megszentelô malasztot s ezáltal törlesztik a bûnt.

A föloldozás szavai a latin egyházban a következôk: ,,Én téged feloldozlak bûneidtôl az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében''; a keleti egyházban különféle formulákkal találkozunk, melyek inkább esedezôk, mint ítéletet kijelentôk: ,,Bocsásson meg neked az Isten''. ,,Engedje el bûneidet''. ,,Hallja meg mindezt, amit meggyóntál, az Isten, elengedvén minden tartozásodat.'' ,,Te magad Isten kegyelmezz''; ,,bocsásd meg szolgád vétkeit''; ,,törüld el szavaim által lelkének foltjait.'' S más hasonlók. Jeles írók azt állítják, hogy a régi egyházban általános volt ez az esedezô alakja a feloldozásnak s hogy csak a XII. században látni nyugaton a jelentômód használatának nyomait.

A régi egyházi feloldozás inkább ima volt, mint kijelentés! Nem találunk ugyan az atyák irataiban s a IX. századot meg nem haladó latin rituálékban sehol határozott feloldozási alakot, mert amely a latin rituálékban olvasható, az a zöldcsütörtökön adatni szokott abszolúció, melyrôl a vélemények nem egyeznek; némelyek az egyház színe elôtt érvényes, a bûnt nem illetô, csak a végzett penitenciától való mintegy hivatalos felmentésnek veszik azt a feloldozást, mások szoros értelemben vett bûnbocsánatnak. Hogy a szent atyák irataiban mért nem találunk föloldozási formulákat, annak oka a disciplina arcani, mely a szentségekre elsôsorban kiterjedt. Irataik közkézen forogtak s azért azokban tüzetes meghatározást nem olvashatni. Ismeretesek I. Ince pápa szavai, aki kérdeztetvén a gubbiói püspöktôl, vajon a presbitereknek szabad-e gyermekeket bérmálni, azt felelte: ,,Ez csak a püspöknek szabad; -- a szavakat pedig nem mondhatom, hogy ne látszassam inkább árulónak, mint tanácsadónak.'' Jóllehet ily tartózkodók az atyák, kifejezéseik mégis inkább az esedezô feloldozásokra utalnak, azt írják ugyanis, hogy a bûnök az egyház imái által bocsáttatnak meg.

Alexandriai Kelemen elbeszélése a rablóvá lett neophitának Szent János apostol által történt megtérítésérôl ugyanerre a következtetésre utal. Ígéri Szent János, hogy imái által kieszközli neki a bûnbocsánatot; amint Evangéliumában is buzdítja az egyházat, hogy imádkozzék azokért, kik nem vétkeztek ,,peccatum ad mortem'', bûnt, mely mintegy menthetlenül az örök halálba vezet. A bûnbocsánat az egyház, vagyis a papok imájának, könyörgésének kíséretében adatott; imádkozva oldozták fel testvéreiket a bûntôl. Ugyanezt bizonyítja a kézfeltétel is, amellyel a feloldozást adták. Mert a kegyelem átruházását jelentô kézfeltételt az egyházban mindig ima kísérte. Legvilágosabban szól errôl szent Ágoston, midôn írja (de baptis. 1. 3. c. 15.) ,,Quid est aliud manus impositio, nisi oratio super hominem? Vajon más a kézrátétel, mint az ember fölött mondott imádság?'' Kézfeltétel ima nélkül jelentéktelen, erôtlen ténykedés -- azért, ha kézfeltételrôl van szó, az imát külön nem is említik.

Az ôsegyház tehát alighanem mindenütt esedezésképpen oldozta fel a bûnösöket; sírt a siránkozókkal, esedezett az esedezôkkel; szentségi alakjai is nemcsak hatásukban, hanem fogalmaztatásukban is imaszerûek voltak! Hatalmának öntudatát azért sohasem vesztette; csak alázatának, ,,ministeriumá''-nak adott kifejezést az esedezésképpen föladott abszolúcióban; azért nem disputálunk vele, hanem épülünk rajta, épülünk keservén is, mely szívét elfogta, midôn hatalmát esedezéseiben s alázataiban Novatus és Montanus félreismerte.

Foglaljuk össze röviden e fejezet gondolatmenetét, hogy abból a legfontosabb következményt levonhassuk. A föloldozás hatásosan elengedi, megbocsátja a bûnt; -- nem kell hozzá tökéletes bánat, elég a tökéletlen is; azonban bûnbocsánat a természetfölötti rendben nincs megigazulás nélkül; a feloldozás szavai nem külsô eredményeiben törlesztik a bûnt, hanem az élet, a fény özöne indul meg általuk az Istenbôl a lélekre és átformálja, lényegében fölemeli, isteníti a lelket; megszentelô malasztot közöl vele. Méltán vonjuk le már most ezt a következtetést: tehát az egyház által eszközölt bûnbocsánat valóságos szentség! Külsô jelek, szavak által hatásosan kegyelmet adni Krisztus rendelésébôl, ... annyi, mint szentséget kiszolgáltatni. Ne csodálkozzunk azon, hogy Isten külsô jelekhez köti a kegyelmet; az emberi szívek vágya az Isten kegyelmének érzékelhetô alakban és bizonyságban való megragadása. Az Isten a lényeget elrejti, a természetben az állagot az esetékek alá, a természetfölöttiben a kegyelmet a jelek alá; a földi fejletlen létnek megfelel e viszony a valósághoz; az apostoli szó ,,videmus nunc per speculum in aenigmate'' sokféle változatban természeten és természetfölöttin végig jellemzi az embert és életét.

A bûnbocsánatnál e jel, ez a külsô cselekvés: az ítélet. A keresztségben a mosás, az azt jellemzô és meghatározó szavak kíséretében, hogy ,,én téged megmoslak, megtisztítlak, szeplôtelenné, kedvessé teszlek s ezáltal az Istenbe áthelyezlek, beleépítelek, beleoltlak''... képezi külsô jelét a kegyelemnek. A bérmálásban és az utolsó kenetben az olajjal, krizmával való megkenés s annak természetfölötti értelmét meghatározó szavak -- az eucharisztiában az étel és evés, mely a lelket táplálja -- az egyházi rendben a hatalom közlése a kézföltétel által -- a házasságban maga a végbemenô szerzôdés, az az érzékelhetô, szent cselekmény; a penitenciatartás szentségében pedig egy sajátságos ítélet játszódik le elôttünk. A megtörôdött, bûneit bevalló, önmagát vádoló, könyörületért esdeklô ember... s az Isten nevében ítélô bíró, aki feloldoz vagy megköt, állnak szemközt. Igaz, hogy ez kegyelmes ítélet, mert célja is kegyelmet, a legnagyobb jót kiosztani, kiszolgáltatni az arra érdemes léleknek; de mégis csak ítélet, hol a bûnös aláveti magát és kirovatik rá az elégtétel is.

A szentség tehát az az egész külsôleg végbemenô folyamat: a bûnös alávetése, megadása s a bírónak ítélete. Az elôbbi elem kezdetleges és befejezetlen; az utóbbi elem pedig azt befejezi s egy egésszé határozza meg a különféle cselekvéseket. A peripatetikus filozófiából kölcsönzött mûszavakkal, melyek különben az emberi fölfogás általános irányát s nem egy bölcseleti rendszernek sajátságos fogalmait jellemzik: azt, ami más által meghatároztatik s vele egy egészet képez, materiának, ami pedig a materiát valamivé, pl. a fát asztallá teszi és pedig nem mint a fejsze, mely a deszkát vágja, hanem mint a fával közölt s a fán kifejezett meghatározás, azt formának hívjuk. Tüzetes meghatározások kedvéért a skolasztikusok e fogalmakat átvitték a szentségekre, melyekben következôleg szintén két alkatelemet különböztetünk: materiát és formát. Anyag a keresztségben a víz és az azzal való mosás --- alak a mosást kísérô szavak; éppenúgy a penitenciatartás szentségének anyaga a bûnösnek bánkódó önvádja, alakja pedig a feloldozás szavai. S mik a fönntartás szavai? A fönntartás szavai nem képezik alakját a szentségnek; ítéletet mondanak ugyan és pedig Krisztus hatalmából, de ez az ítélet nem ad kegyelmet soha s következôleg nem képez szentséget.

Így jutottunk a penitenciatartás szentségének skolasztikus összeállításához, a materiához és formához. Ezt a két részt a régi egyház ily felfogásban és fogalmazásban természetesen nem ismerte! Ô csak ahhoz ragaszkodott, hogy a bûnösnek be kell vallani töredelmesen, bánkódva bûneit, hogy eleget kell tennie és ha méltó reá, feloldoztatik; a feloldozás által pedig Isten gyermekévé válik; de hogy a gyónást, bánatot, elégtételt anyagnak -- a feloldozást pedig alaknak hívjuk, azt még nem is gyanította.

A XII. század óta azonban a rendszeres gondolkodás és ismeret érdekében mindnyájan a penitenciatartás szentségének materiájáról és formájáról is szólnak. Midôn ez a határozatlan ,,materia'' szó téved tollunk alá, könnyen gondolhatná valaki, hogy a szentség anyaga maga a bûn. Némelyek a meggyónandó bûnöket valóban materiának hívják, de hozzáteszik, hogy a bûnök ,,materia circa quam'' és ,,non ex qua''. Csak a szónak tág értelme juttathatja eszünkbe ez ötletet, hogy a bûnt a szentség materiájának mondjuk. A szentség ugyancsak szent jel; a szentség anyaga az, amibôl a szentség fölépül, ami a szentséget alkotja; már a bûnt mondani a szentség alkotó részének, tehát annak, ami a másik résszel összejátszva a kegyelmet, a megszentelést eszközli, egészen bizarr és méltatlan gondolat. A szentség szent; a bûn nem az; következôleg nem is része a szentségnek. -- Azonkívül a szentség arra való, hogy a bûnt eltörülje; a bûn tehát mint megsemmisítendô áll a szentséggel szemben, amely annál teljesebb és hathatósabb lesz, minél inkább megszûnik a bûn minden szálkájával és gyökönkéjével együtt!

A bûnt eszerint teljesen ki kell zárni a szentség anyagának fogalmi körébôl; ott csak a bûnbánó aktusairól, gyónás, bánat, elégtételrôl lehet szó. Képezik-e részét, névszerint materiáját a penitenciatartás szentségének a bûnbánó aktusai? Ez a kérdés!

E részben a teológusok közt nézeteltérés uralkodik. Scotusnak, a híres ferencrendi teológusnak iskolája a bánkódó bûnös aktusait nem akarja a szentség anyagának tekinteni s maga Scotus világosan kijelenti, hogy a ,,bánat, gyónás és elégtétel semmiképpen se képezik részét a penitenciatartás szentségének'' (III. D. XVI. 9. 1.). Azonban e kijelentés a trienti zsinat után tarthatatlan; mert e zsinat (14. ülés 3. fej.) azt mondja, hogy a bánat, gyónás, elégtétel, ,,a szentség teljes, tökéletes voltához, a bûnök teljes, tökéletes megbocsátásához Isten rendeletébôl szükséges s e tekintetbôl a penitencia részének mondatik''; máshol is ,,quasi materiának'' nevezi azokat. Scotus tehát többet mondott, mint kellett volna; másrészt azonban tény az is, hogy a trienti zsinat Scotus véleményét kárhoztatni nem akarta; tanítványai tehát azt mondják: a trienti zsinat szerint a bûnbánók aktusai ,,ad integritatem'', a szentség befejezettségéhez tartoznak; ebbôl azonban nem következik, hogy lényeges részeit teszik, melyek nélkül nincs szentség; mert a dolog lényege s következôleg hatása is eléggé biztosítva van; ha nincs is minden, ami kész s befejezett voltához kellene! Pedig hát csak arról van szó, hogy mi alkotja meg a maga nemében a szentséget magát; nem pedig arról, hogy mi kell hozzá, esetleg elôkészület s föltétképpen; utóvégre még a bûnt is lehetne a szentség anyagának mondani, ha valaki a merô föltétet is materiának mondja.

A vita századokon át húzódik; mondhatni, hogy mindkét félnek jó érvei vannak. Úgy látszik, mintha e vita meddô és skolasztikus szôrszálhasogatás volna; azonban Scotus egyik argumentuma s ez argumentummal szemben való állásfoglalás egyszerre a praxis kellô közepébe veti a két ellenkezô fölfogás érvényesülését.

A skotistáknak nagyon kedvez a gyakorlat, legalább a mostani. Mi mindenkit abszolválunk, ha önkívületbe esik, ha nem is adhatja bûnbánatának legcsekélyebb jelét; sôt ha egyáltalában nyoma sincs annak, hogy ô gyónni kívánt. Íme, mondják a skotisták, hol vannak a bûnbánat érzékelhetô nyilvánulásai, melyek a szentségbe alkotórészül befolyjanak?! Ha pedig nincs meg az egyik lényeges alkotórész, lehet-e akkor szentségrôl egyáltalában szó? Minek abszolválják az ilyet? Úgy látszik tehát, hogy praxisban mindnyájan skotisták vagyunk.

Sôt e gyakorlat kifejlése, a fordulat e vélemény szerint való eljárásban még inkább nyomósítja a skotista vélemény érvényét. A XVI., XVII. században átlag tagadták a teológusok, hogy abszolválni lehessen oly beteget, ki önkívületben fekszik és semmi jelét sem adja bûnbánatának. Hivatkoznak a régi egyház praxisára, amely abszolválta ugyan az ily szerencsétlent, de csak akkor, ha legalább voltak tanúk rá, hogy az illetô gyónni kívánt. -- A többi hasonló eset az egyháztörténelembôl nem tartozik ide; mert akár Fulgentius katekumenje, aki érzéketlenül fekszik s mégis megkereszteltetik, akár Ágoston házasságtörôi, kik életjelt nem adnak s mégis megkereszteltetnek vagy föloldoztatnak, ôk állapotuknál fogva tényleg, tudniillik mert katekumenek voltak vagy mert a nyilvános penitenciát tartották -- tényleg, mondom, kérik a szentséget.

Míg így álltak az ügyek, mondhatni, nem volt nagy kilátás a skotista vélemény érvényesülésére. Késôbb azonban fordulat állt be a gyakorlatban. Kezdték abszolválni azokat is, kik nem kérték az abszolúciót; elhagyták azt a feltételt is, ,,ha ugyan keresztény életet élt'', -- s e gyakorlat általános lett s most senki se kérdi a körülállóktól, akart-e az illetô gyónni vagy nem; hanem miután a gyóntató megtett s megkísérlett minden vele lehetôt, feloldozza; igaz, hogy föltételesen, de errôl szólni is fölösleges, mert minden feloldozás föltételes, tudniillik ezen föltétel alatt adjuk: ha érdemes rá az illetô. Ez már az aktus sajátosságából következik. Akik a bûnösnek bánatát, gyónását a szentség valóságos alkotórészének tartják, azok azzal állnak elô: ,,Van az ilyen betegeknél is bánatuknak és alávetésüknek mindig külsô jele, esetleg a pihegô lélegzet, sóhajok, fohászok, szemeik esdô pillantása, jóllehet ezeket a gyóntató tán nem érti!'' Mennyire mondható az ilyen észre nem vett bánat érzékelhetônek, arra kár szót pazarolni! Elég az hozzá, hogy a praxis ez s mindkét vélemény igyekszik e praxisban érvényesíteni vagy legalább hozzá alkalmazni fölfogását.

Mi tehát minden érzéstôl megfosztott, önkívületben fekvô beteget föloldozunk s a trienti zsinattal mégis azt tartjuk, hogy a bánat, gyónás és elégtétel a szentségnek részeiül, a szentség anyagául tekintendôk. Hogy mily értelemben képezik anyagát a szentségnek, arra nézve zavartalanul tovább folyik a pro és contra érvelés; -- hiszen minden szentség lényegileg más és más jel; -- más a mosás, az étkezés, a szerzôdés, az ítélet s az ily disparát dolgok anyagának meghatározásában bizonyára nagy fogalmi kilengések lesznek észlelhetôk, anélkül, hogy a dogma értelmét csorbítanák.

Ami a fôkérdést illeti, melynek tárgyalásában a kitérésre alkalom nyílik, -- hogy a penitenciatartás valóságos szentség, az el nem homályosul az ilyen teológiai elmélyedések és eltérések által; a katolikus igazság kezdet óta ragyogott a teóriában és praxisban, hogy a feloldozó ítélet által, melynek a bánkódó bûnös alázattal veti magát alá, megszabadul lelke a bûntôl s bármiképp fogták is föl a megigazulást, s ha még oly fejletlen volt is a gráciának mint habitusnak fölfogása, annyit tudtak, hogy a föloldozás által visszanyerik azt, amit a keresztségben nyertek, az újjászületés valóságát, -- szívükben kiárad a szeretet az Isten lelke által, aki bennünk lakik; -- beleoltatnak Krisztusba s az örök életre érdemes cselekedetek gyümölcsét hozzák, melyet elôbb nem hozhattak!

Ismétlem, ez a régi egyház fogalma a penitenciatartásról, mely fogalomnak a skolasztikus teológia azt a nevet adta: Sacramentum... Szentség.

E fogalom különösen végigkíséri az egyháznak kezdettôl máig kedvelt párhuzamát, melyet a keresztség s a penitencia közt vont és von. A keresztség s a penitenciatartás érdemre, érvényre, hatásra, szükségességre nézve két szembenálló isteni rendelés. Krisztus vérének ereje gyógyít bennük halálos sebeket. ,,Ha a katekumen meggyilkolt valakit, bûnét a keresztség törleszti; ha keresztény a gyilkos, a penitenciatartásban és a föloldozásban talál üdvöt'', mondja Szent Ágoston. Azért a penitenciának kiszolgáltatása is olyan misztérium, mely csak az egyház szolgáit illeti. Az apostol szavát, hogy ôk ,,dispensatores mysteriorum Dei'', az egyház a penitenciáról csak úgy értette, mint a keresztségrôl; az Isten misztériumai elsôsorban a hatalmak, melyeket Isten a bûnbocsánatra adott, olyan pedig kettô van, más és más ugyan: a keresztség és a penitenciatartás. Innen az a szép szokás, mely zöldcsütörtökön a dogmának kifejezést adott, hogy a diakónus az offertorium után a püspökhöz vezette a katekumeneket s a nyilvános bûnbánókat; azokat, hogy megkeresztelje; ezeket, hogy végleg feloldozza; ez alkalomból így szólt a püspök: ,,Szaporodunk az újjászülöttekkel és erôben növekszünk a megtértekkel; mos a víz, mos a könny is'' és Szent Simpliciusról olvassuk, hogy három római bazilikában kijelölt papokat a bûnbánók és a megkeresztelendôk szolgálatára.

Méltán fejezzük be e fejezetet a penitenciatartás neveivel, melyek szentségi erejét és méltóságát hirdetik: Tertulliánnak és alexandriai Kelemennek ,,ez a második segélynyújtás, ez az üdv második pharusa'' vagy mint némelyeknek tetszik ,,mentôdeszkája'' -- ez a ,,második kegyelem''; Nazianzi Gergely szemében ez a ,,fáradalmas keresztség''; -- ez ,,a második újjászületés''. Theodoret szerint, s Jeromos szavaival élve, a ,,második kapuja az egyháznak''; a ,,keresztség az egyházba lépés kapuja; a bûnbánat az egyházba való visszatérés ajtaja.'' Mindkét szentségben az Isten lelke mûködik; mindkettô szükséges az üdvösségre a bûnösöknek, az egyik a pogány, a másik a keresztény bûnösöknek. -- Hogy egymástól különböznek, azt nem kell már bebizonyítanunk, elég, hogy bebizonyítottuk, hogy egyek egy, természetfölötti, Krisztus által rendelt speciesben, mely azt mondja, hogy ,,mi a szentség?'' A keresztség szentség, -- a penitenciatartás is az. Igaz, hogy siralmasabb, fáradalmasabb s nem oly gyökeres hatásaiban a penitenciatartás, mint a keresztség, de azért minden bûnt törleszt, melyet a keresztség után elkövettünk, s visszaállítja a lelket azon érdemeinek birtokába s a megszentelô malaszt azon fokára, mely a bûnbeesés elôtt része volt. Ezt a teológia ,,reviviscentia meritorum''-nak (érdemek újraéledése) hívja, s egyike azon igazságoknak, melyek az Isten könyörületét legragyogóbb világításban tüntetik fel a vágyódó bûnös lelke elôtt. Mert Isten megtehetné, hogy a bûn folytán a lélek elveszítse minden elôbb szerzett érdemét, amint elveszti a megszentelô malasztot, ha még annyira bôvelkedik is benne; de az Isten sehogysem akarja a bûn nyomait az érdem elvesztésében megörökíteni. Elfogadta kegyelmességében az ember természetfölötti cselekedeteit érdemül az örök életre, meg is adta volna ez érdemnek járó jutalmat, ha az ember ez állapotban meghalt volna; de íme közbejött a bûn, a kegyelemvesztés; mi lesz már most, azokkal az érdemekkel, ha a bûnös újra visszatér az Isten kegyelmébe? A teológia azt feleli: az Isten színe elôtt azok az érdemek ismét fölélednek, mert a bûn csak akadályul szolgált, hogy ne jutalmaztassanak, de nem eszközölte azt, hogy megszûnjenek. Így tehát a penitenciatartás által föléled minden elôbbi érdemünk s mivel az érdemnek megfelel a kegyelem foka is, föléled az a megszentelô malaszt, mellyel elôbb bírtunk. A bûn tehát minden örökkévaló következményeiben kivesz, zsarátnoka elalszik, pusztulását az életnek teljes, elôbb bírt foka váltja föl; nem marad semmi, ami figyelmeztetne az örökkévalóságban, hogy az Isten valamit elvont tôlünk, amit már elôbb adott; nem... ,,dona Dei sunt sine poenitentia''; Isten nem von vissza abból semmit, amit szeretetében egykor juttatott nekünk, csak a bûn ne akadályozza ôt, hogy áldjon meg irgalmának bôsége szerint.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)