Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Plattner Félix Jezsuita mandarin (Egy lap Kína misszióinak történetébôl) fordította: Dr. Waigand József Nihil obstat. Joannes Hemm S. J. censor dioecesanus. Nr. 4819/1940. Imprimatur. Strigonii, die 12. Julii 1940. Michael Török vicarius generalis subst. Tartalomjegyzék


Plattner Félix:

Jezsuita mandarin

(Egy lap Kína misszióinak történetébôl)

fordította:

Dr. Waigand József

Budapest, 1940.

Korda R.T. kiadása

Nihil obstat. Joannes Hemm S. J. censor dioecesanus.

Nr. 4819/1940. Imprimatur. Strigonii, die 12. Julii 1940.

Michael Török vicarius generalis subst.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

A mandzsu

Az Örökvárosban

Páter Schall indiai utazása

A ,,Közép Birodalma'' és a Kalendárium

A császári udvarban

Váratlan meglepetések

Ismét a Kalendárium

Sajnálatos félreismerés

Ma-fa, az ,,udvari gyóntató''

Tang Jo-vang megtisztelô nevei

Fájdalmas csalódás

A Kalendárium harmadszor és utoljára

A hazaárulási per

Az utolsó szó elhangzik -- az égbôl


A könyv elektronikus változata

Ez a program a Korda Kiadó gondozásában 1940-ben megjelent könyv elektronikus változata. Az elektronikus változat a fordító, Dr. Waigand József, örököseinek az engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a fent említett örökösöké.


A mandzsu

A mandzsu dinasztiabeli kínai császárok hivatalos évkönyveinek ötvenkilencedik kötete így kezdôdik:

,,Tang-Jo-vang régebbi neve Jo-han Ya-tang Sarl volt. Családi neve Fang Pairl. Je-rl-man országából származott... Kitüntetésképpen a következô címeket nyerte: Tai-pu-sce-king (,,a császári ménes fôellenôre'') és ,,az ég titkait ismerô tanító...'' Késôbb fônöke lett a császári kancelláriának, majd elnyerte a mandarinok méltóságának legmagasabb fokát is...''

A ,,nagy Tang doktor'' nem más, mint Johann Adam Schall von Bell, aki Németországból, ,,Germániából'' utazott Kínába, hogy Krisztus hírnöke legyen a hatalmas Mennyei Birodalomban.

Páter Schall Ádám azokhoz a kevés hithirdetôkhöz tartozik, kiknek neve nem veszett el a feledés homályában, mint annyi másé. Már életének idejében, immár 300 esztendeje, szenzációként járta be Európa országait a tudós és buzgó misszionárius híre. Egyik legnevezetesebb kortársa, Kircher Athanáz jezsuita természettudós, külön fejezetet szentel ,,China illustrata'' címû mûvében P. Schall mûködésének. Leírja könyvében rendtársának a kínai császári udvarban elért sikereit. Egy arcképet is közöl róla, amelyen P. Schall elsôosztályú mandarinnak van öltözve, az ilyen méltóságoknak kijáró különleges mellvérttel és fejfedôvel. Csaknem egyidejûleg jelent meg Kircher Athanáz könyvével egy holland konvertita szerzônek, Joost van den Vondel-nak drámája ,,Csunghin, avagy a kínai uralkodó család bukása'' címen, melynek fôszereplôje a ,,Tisztelendô Schall atya''. Neve azóta mindig ismert volt azok elôtt, akik Kína misszióinak története iránt érdeklôdtek; sôt ismerték azok is, akik csupán profán módon foglalkoztak a régi nagy császári birodalom múltjával, mert Schall Ádám örök idôkre beírta nevét Kína történelmébe.

Életrajzának terjedelmes feldolgozását legutóbb P. Väth adta ki 1933-ban. A mi kis munkánk csupán azt szeretné elérni, hogy a nagy misszionárius regényesen kalandos életét megismertesse a nagyközönséggel, különösképpen az ifjúsággal. És Schall Ádám alakja valóban megérdemli, hogy minél többen megismerjék életét, mert

világhírû tudós,

félelmet nem ismerô hôs,

de mindenek felett buzgó pap és nagy misszionárius volt.


Az Örökvárosban

Rómában, az ôsi német-magyar kollégium porlepte aktái között a következô szûkszavú feljegyzést találjuk:

,,Johann Adam Schall von Bell; született Kölnben; ugyanennek az egyházmegyének tagja. Nemesi szülôk fia. Mindenkor katolikus volt. Kölnben retorikát tanult. Három és fél éven át tagja volt a Mária-kongregációnak. A kölni rektor, Páter Leó ajánlásával jött. Belépett 1608. július 24-én. Szentelésekben még nem részesült. Javadalmai nincsenek. Május 1-én töltötte be 17-ik életévét. Logikát tanul.''

Ez a pár adat csaknem minden, amit Schall fiatal koráról tudunk. Nemesi családból született 1592-ben Kölnben, és ugyanitt a híres jezsuita gimnáziumnak volt diákja s buzgó kongreganistája. 16 éves korában határozta el, hogy papnak megy. Szüleinek volt kifejezett óhaja, hogy tanulmányait a római Collegium Germanico-Hungaricumban folytassa.

Így történt, hogy röviddel Rómába érkezése után a kölni jezsuita intézet rektora egy levelet kapott római kollégájától, melyben ezeket a sorokat olvashatta:

,,Igen nagy hibát követtek el! Schall Ádámról van szó! Egész váratlanul érkezett hozzánk. Tantillus puer... még igazi gyerek. Itt mindenki úgy véli, hogy még egyáltalán nem elég érett arra, hogy a Kollégium növendéke legyen. ''

A felvételi szabályok ugyanis megkívánták, hogy az újonnan belépôknek ,,férfias megjelenésük'' legyen. Ami viszont hiányzott még ekkor az új kölni diákból.

,,Egyébként nagyon tetszik nekem a fiatal emberke'', -- folytatja a levél -- ,,csak ne volna oly kicsi és gyerekes... Kérem Fôtisztelendôségedet, hogy valamiképp hozza rendbe bölcsen ezt az ügyet.''

Kölnben azonban tudatosan állították befejezett tények elé a római intézetet, hogy ezáltal kierôszakolják Schall idôelôtti felvételét. Most azután hamarosan megtalálták a megfelelô diplomáciai kivezetô utat. Nemsokára már maga a jezsuita rendfônök sajátkezûleg írt a kölni segédpüspöknek, ki a bajor fejedelmi család tagja volt, és ebben a levélben hozzájárulását adja Schall felvételéhez, ,,annak a hálának kifejezéseképpen, amellyel a jezsuita rend Fenséged és az egész bajor uralkodóház iránt viseltetik, kik annyi rendkívül nagy szolgálatot tettek a Jézustársaságnak.''

Most már az engedelmes római rektor sem emelt újabb kifogást. Három hónappal késôbb ,,jó és nemeslelkû fiatalember''-nek jellemzi növendékét, akirôl azután nem tesz többé említést írásaiban.

Schall neve azért mégiscsak elôfordul egy késôbbi kollégiumi jegyzéken, 1611-bôl, amelyet a ruhatáros testvér állított össze -- a növendékek ruházatáról. Schall Ádám mellett a következô feljegyzés olvasható: ,,Egy könnyû, sötétbarna gyapjúfelöltô. Egy reverenda. Egy kalap. Egy piros mellény. Két barna nadrág. Egy pár harisnya. Egy ing. Egy zsebkendô: Két pár cipô.''

Bátran feltételezhetjük, hogy a filozófiai ismeretek, melyeket az új növendék ezekben az években a római kollégiumban elsajátított, sokkal gazdagabbak voltak, mint a fenti -- meglehetôsen takarékos -- ruházati felszerelés.

Még egy feljegyzést találunk késôbb P. Schallról az intézet fô katalógusában: ,,1611. október 21-én a jezsuita rend tagjává lett, mint rendkívüli képességekkel megáldott ifjú. Kínába távozott, hol nagyszerû tetteket vitt végbe.''

Kína misszionáriusává lenni: ez volt Schall legfôbb ambíciója. Miként ma, úgy akkor is hatalmas missziós lelkesedés hatotta át Európa földjét. Mindenfelé olvasták a hithirdetôk leveleit, amelyeket Indiából, Japánból, Kínából, Amerikából és az újonnan felfedezett földekrôl írtak. Japánból, a fölkelô Nap országából, hol ekkor már százezrekre ment a keresztények száma, megérkeztek Rómába az elsô bennszülött növendékek. Maga Bellarmin Róbert, a híres jezsuita bíboros, legszívesebben a japáni papnövendékekkel imádkozta együtt a papi zsolozsmát. Elô-India hithirdetôi között magasan emelkedett már ki Nobili Róbert alakja, ki brahminnak öltözve hirdette Krisztust az indiai legmagasabb kasztok között, hol példátlan sikereket ért el. A zseniális P. Ricci Máté pedig évekig tartó próbálkozások után elérte, hogy nemcsak Kína kapuit nyitották meg elôtte, hanem csillagászati ismeretei révén eljutott magába a császárvárosba, Pekingbe is! Úgy látszott, hogy Kínában, mely több mint kétszáz év óta lezárta minden külföldi elôtt a nagy birodalom útjait, matematikával és csillagászattal most mindent el lehet érni. P. Schall pedig nagy matematikus volt. Ki csodálná, ha egész különleges hivatást érzett magában ahhoz, hogy Kína hithirdetôje legyen?

A noviciátusban hamar barátságot kötött egyik társával, Terrenz-Schreck Jánossal. Ez a világotjárt 35 éves férfi, mielôtt belépett volna a Jézustársaságba, filozófiai, orvosi és matematikai tudása révén igen nagy hírnévre tett már szert Németországban. Most ô is a kínai missziókba vágyódott. Elgondolhatjuk, hányszor beszélgetett egymással a két jóbarát a közös tervekrôl és -- a matematikáról...

Ekkoriban történt, hogy egész váratlanul Rómába érkezett a Kína-missziók ügyeinek intézôje, a belga származású jezsuita Trigault, aki a Szentszéknek igen érdekes javaslatot terjesztett elô. Az volt a terve, hogy Róma hozzájárulásával lefordíttatja az Egyház liturgikus könyveit kínai nyelvre, majd felhatalmazza a bennszülött papságot, hogy saját nyelvén imádkozza a papi zsolozsmát és a szentmisét. A kérdés hosszas megvitatása után V. Pál pápa valóban hozzájárult a javaslathoz 1615-ös híres rendeletében.

Trigault, míg e tárgyalások tartottak, megismerkedett Rómában Schall Ádámmal is. Annyira megnyerte tetszését az értelmes, ügyes ifjú levita, hogy útitársul akarta magával vinni Európa-körüli útjára, a fejedelmi udvarokhoz. Közbevetôleg kell megjegyeznünk, hogy a XVII. században a missziós adományok nem a nép jótékonyságából gyûltek össze, hanem a keresztény fejedelmek kincstárából kellett azokat kikönyörögni. Bármennyire csábító is volt azonban ez az ajánlat, mely lehetôvé tette volna Schallnak, hogy bepillantást nyerjen Európa híres királyi udvaraiba, ô mégis inkább a maradást választotta. Sajnálta tanulmányait félbeszakítani, hiszen ez csak késleltette volna vágyainak teljesülését: hogy elindulhasson a Kelet nagy birodalma felé, Krisztus evangéliumát hirdetni.


Páter Schall indiai utazása

Még ma, a menetrend szerint közlekedô hatalmas óceánjárók korában is úgy szokott lenni, hogy minden misszionárius atya, ki a hithirdetési földekre utazik, útinaplót kezd vezetni Hamburgban, Triesztben, vagy legkésôbb a szuezi csatornánál. Végtére csak tudnia kell a saját szülôfalujának vagy városkájának, hogy az ,,ô'' páterüknek is melege volt a Vörös-tengeren és hogy ô is látta Adenben a baksisért könyörgô néger gyerekeket. 1618-ban ugyanígy volt. 22 jezsuita indult útnak P. Trigault kíséretében Indiába és Kínába, akiktôl több mint egy tucat útleírás maradt fenn napjainkig. De akkoriban legalább igazi kalózhajók is cirkáltak még a tengereken, melyeknek egyszer-másszor sikerült valamelyik utasszállító hajót eredményesen kifosztani. Az is megesett néhanapján, hogy a hajókat Madagaszkár helyett Brazília partjaira vetette a jósors. Máskor meg Afrika partjain oly reménytelen szélcsend borult heteken át a tengerre, hogy az utasok jórészét az egészségtelen vidék láza döntötte ágyba, sôt nem egyszer tömegesen haltak meg az út alatt. A portugálok hajói pedig egyáltalán nem dicsekedhettek azzal, hogy túl egészségesek lettek volna. Nem egyszer nyolc hónapon keresztül a teherrakomány, a poggyász és élelmiszercsomagok között ezernél is több utas volt összezsúfolva, élôállatokkal és sokezer baromfival együtt. A hajó sokszor nagy szardíniadobozhoz hasonlított, melyben mozdulni is alig volt hely.

Amidôn Schall és társai 5 és fél hónapig tartó utazás után kikötöttek Goában, portugál Elô-India fôvárosában, mindenki csodálkozott, mily szerencsés útjuk volt. 636 utas közül ,,mindössze'' 54 halt meg az úton, köztük 5 jezsuita.

E közben hírek jöttek arról, hogy Kínában újból kitört a keresztényüldözés. P. Trigault ezért elhatározta, hogy csupán négy misszionáriust visz magával további útjára. Egy portugált választott ki és három németet, közöttük Schallt és barátját, Terrenz-Schrecket. Végül azután -- megküzdve a tengeri viharokkal -- 1619 júliusában Schall Ádám hajója megérkezett Macao kikötôjébe, a portugál kereskedelem távol-keleti gócpontjába.

A kényszerû várakozás ideje következett el a tettvágytól égô hithirdetô számára. Ô azonban értette a módját, hogyan kell minden percet kihasználni. Két éven keresztül keserves munkával törte át magát a kínai nyelv és írás rendkívüli nehézségein. Máskülönben nagyobb külsô események nélkül telt el számára ez az idô. Csak elvétve jöttek e közben hírek a Pekingben kitört palotaforradalomról. Máskor menekültek érkeztek Japánból, hol néhány év óta borzalmas kegyetlenséggel tombolt a keresztényüldözés. A vérengzô császár ezrével gyilkoltatta le a keresztényeket, hercegeket, nemeseket, köznépet egyaránt.

1622 májusának utolsó napjaiban váratlanul megdöbbentô hír száguldott végig a 9000 lakost számláló Macao városán. A protestáns Hollandia hadiflottája megtámadta a kikötôt! Óriási pánik tört ki a városban. A zavarban sikerült a hollandoknak rövid tûzharc után megszállaniok az erôdítményeket. Többszáz fôbôl álló csapat szállott partra és indult rohamra a gyûlölt Portugália virágzó kereskedelmi gócpontja ellen. Már szinte elérik az elsô házakat. Senki sem gondol többé komoly ellenállásra... De mégis! A jezsuita rendház tagjainak helyén van a szíve. Pillanatok alatt megértik, hogy a holland csapatok gyôzelme halálos csapás volna nemcsak Portugália kereskedelmére, de a kínai missziókra is. Nem késlekednek, a veszélyeztetett pontokra rohannak és a felállított mozsárágyúkból saját maguk zúdítanak tüzet az ellenség soraira. A támadók meghôkölnek. A rendház szolgái most a városba futnak és mindenfelé kiáltják: ,,Victoria, victoria!'' A félelem eltûnik a szívekbôl. Fegyvert ragadnak és lelkesedéssel rontanak rá a holland zsoldos csapatokra. Ezek eszüket vesztetten menekülnek vissza csónakjaikra. Háromszázat vagy a hullámsír nyelt el, vagy fegyver által estek el. Sok sebesültet és foglyot hagytak vissza. Maga P. Schall egy ellenséges kapitányt ejtett foglyul és így külön is a nap hôseinek sorába került.

A holland veszély elmúlt. Kelet-Ázsia missziói meg voltak mentve. Macao, ez az egyetlen összekötôkapocs az európai világ és Kína között, a katolikus Portugália birtokában maradt.


A ,,Közép Birodalma'' és a Kalendárium

Kínai felfogás szerint a világ közepe ott van, ahol a császár sárkány-trónusa áll. Az ,,Ég Fia'' errôl a trónusról kormányozza az emberiséget bölcs törvényeivel. A ,,Nagy Világosság'' e fejedelmi csarnokában fogadja a ,,Világ Ura'' a föld minden népének hódolatát és adóját.

A Ming-dinasztia idején, amelybe történetünk esik, a császár istenített személyét négyszeres fal zárta el az illetéktelenek szeme elôl. A világ leghatalmasabb városfala 24 km hosszúságban övezte a birodalom fôvárosát. Ennek közepén állott a második, sárgaszínû fal, mely magát a császári városrészt vette körül, óriási parkokat és kaszárnyaépítményeket zárva magába. A harmadik sánc a lilaszínû ,,tiltott város'' körül húzódott, ami nem volt más, mint a császár udvaroncainak és udvarhölgyeinek elôkelô börtöne, melybôl soha ki nem jöhettek. Csak ônekik volt joguk ahhoz, hogy beléphessenek a negyedik, legbelsôbb, cinóberpiros várfal kapuján, hol a császárt szolgálták ôsrégi, hagyományoktól megszentelt szertartások szerint.

Ebbôl a titokzatos elzárkózottságból indultak ki az Ég Követének írott törvényei és haladtak kézrôl-kézre, míg csak el nem jutottak a néphez. Elôször a szolgálattevô asszonyok vették át az írásokat, kik továbbadták az udvaroncoknak. Ezektôl jutottak el sorban a 6 miniszterhez, a 15 tartomány alkirályaihoz, a 158 mandarincsoport megszámlálhatatlan fokaihoz, 247 nagy- és 1152 kisváros elöljáróságához, végül ezektôl a birodalom 58.550.801 adófizetô polgárához. Másrészt a császári palota elzárt falai közé futottak össze 250 millió alattvaló kérvényei és adói, indítványai és követelései, a hivatalnokok jelentései és panaszai, melyeket a különbözô minisztériumok feldolgoztak, láttamoztak, majd a császár elé terjesztettek végsô jóváhagyás vagy elvetés végett.

Kína azonban nemcsak központosított államrendszere miatt nyerte el a ,,Közép Birodalma'' elnevezést. Volt ennek a névnek egy másik oka is, nevezetesen Konfuciusnak, a kínai vallásalapító bölcsnek tanítása. Amint a császár kínai felfogás szerint az ,,Ég Fiának'' megtestesülése, ki önmagában, egy személyben egyesíti az isteni bölcsességet és a polgári erényeket, úgy minden jóravaló kínainak arra kell törekednie, hogy összes cselekedeteit az ég törvényeihez igazítsa, amelyek különösképpen a nagy természetben és a csillagrendszerben nyilvánulnak meg. Ez magyarázza meg, miért volt Kínában a legünnepélyesebb és felelôsségteljesebb kormányzati ténykedés az állami Kalendárium évenkinti hivatalos kihirdetése. Hiszen itt elôre meg kellett mondani, mily események várhatók az égen egy év leforgása alatt! Ehhez kellett azután tartania magát mindenkinek, hacsak nem akart attól reszketni, hogy szerencsétlenség éri, ha nem igazítja cselekedeteit az éghez. Évszázadokra visszamenô tapasztalatok vagy babonás hiedelmek hatották át a kínai ember egész életét. A Kalendáriumhoz igazodni annyit jelentett, mint boldogan, szerencsésen élni. A Kalendárium jelképe lett a nép boldogságának.

Piros és fekete betûk hirdették e naptárban a jó- és balsors receptjeit. Például:

Elsô hónap 1. napja: jó az áldozatbemutatás és fürdés számára, rossz a lakásváltoztatáshoz.

2. nap: jó az adósságok behajtásához, halászathoz, madárvadászathoz.

3. nap: jó a házasságok útjának egyengetéséhez és a jóbarátok meglátogatásához. Jó a házkörüli rendcsináláshoz, megágyazáshoz, eljegyzéshez, tolvajkereséshez, fejberetváláshoz, temetéshez stb.

Napfogyatkozások, bolygótalálkozások és általában a csillagok járása szerint számította a kormány a fontosabb állami ténykedéseket. A középületek, városok helyét és tervrajzát viszont a föld titkait kutató jósok határozták meg pontosan. Az ég csillagai és a Kalendárium összéállítóinak bölcsessége volt Kína egész államéletének irányítója, a pekingi csillagász hivatása pedig legfontosabb hivatalát képezte a hatalmas birodalomnak, sôt még ennél is többet jelentett: Peking fôasztronómusának kezében volt Kína sorsa!

Egy idô óta azonban nyílt jelei mutatkoztak annak, hogy a százmilliókat számláló birodalom belsô egyensúlya megbomlott. Rablóbandák garázdálkodtak az ország különbözô részein és nem egyszer egész tartományokat fosztogattak végig. Kalózhajók megtorlás nélkül veszélyeztethették a partok biztonságát. Észak felôl csaknem minden évben betörtek a mandzsu csapatok Kínába és a nagy falat átlépve nem egyszer Peking közeléig portyáztak.

Mi lehet az oka ennyi csapásnak és rendellenességnek? A császári udvarban elsô pillanatban készek voltak már a felelettel:

Hiba csúszott a Kalendáriumba!

Az állam törvényei nem állottak többé összhangban az ég törvényeivel! Immár 381 év óta nem javítottak semmit az egyedül boldogító könyvön, az állami naptáron, Kína tudósai pedig hiába kísérleteztek, hogy hibás táblázataikkal és pontatlan mûszereikkel feltalálják a csillagok járásának régi rendjét. Hiába fenyegetôdzött a császár, hogy halállal bünteti csillagászait, ha mégegyszer hamis számításokkal jönnek elô, melyekkel romlásba döntik az országot. A csillagászati hivatal tanácstalanul állt, a Mingek birodalma pedig, ,,mint az iránytûjét veszített hajó, hányódott a sors tengerének csillagtalan éjszakájában...''

Hogy az igazi oka miben rejlett a kínai birodalom belsô zavarainak, azt az emberek még önmaguknak sem merték bevallani, még ha talán világosan látták is. A bajok forrása ugyanis nem kisebb dolog volt, mint a császár ,,isteni'' méltósága. Foglya volt a négy fallal körülövezett palotának, foglya az évszázados hagyományoknak és foglya a szolgálattevô udvaroncoknak. Elzárkózva, messze távol a nemzet életétôl, a császár lassacskán játékszerévé lett saját udvaroncainak. Ezek árusították pénzért az ország fontosabb hivatalait, kegyeltjeiknek juttatták a kitüntetô címeket és méltóságokat, elsikkasztottak császári rendeleteket, beérkezett kérvényeket és panaszokat, megbuktattak minden erôskezû hadvezért és minisztert, aki talán még rendet tudott volna teremteni az országban és gátat tudott volna vetni a mandzsu betörések elé. Körülhálózták a császárt udvari intrikáikkal. Az ,,Ég Követe'' nem volt többé abban a helyzetben, hogy népét irányítani tudta volna. Kína élete nem forgott többé a középpont: a császári trón körül!


A császári udvarban

1630 ôszén figyelemre se méltatott vándor lépte át Peking egyik hatalmas kapujának küszöbét, kínai tudósnak öltözve. Vajon gondolt-e P. Schall ebben a pillanatban arra, hogy nem is olyan sokára azok a kapuk is meg fognak nyílni elôtte, amelyeken senki emberfia be nem léphetett elôtte, és hogy ott benn, a császári palota egyik rejtett termében fogja a katolikus hitvallást hirdetni Kína ámuló fejedelmének?

Vajon mert-e remélni ekkora sikerekben?

Elöljáróitól nyert megbízása mindenesetre azt tûzte ki eléje célul, hogy igyekezzék megnyerni a császári udvar kegyét. Amit a lángoló lelkû Xavéri Szent Ferenc, az ázsiai missziók úttörôje, életének utolsó pillanatáig megvalósítani próbált, amíg csak Kína kapui elôtt meg nem halt; aminek P. Ricci matematikai ismeretei révén már útját egyengette, azt most P. Schallnak kellett megvalósítania. Ebben a birodalomban, hová még mindig halálbüntetés terhe mellett tilos volt idegennek betenni a lábát, lehetetlennek mutatkozott a hithirdetés, míg uralkodói jóváhagyás nem biztosította a misszionáriusok munkáját. És íme: az isteni Gondviselés most úgy akarta, hogy Kínában mindenki a matematikától és csillagászattól remélje az ország boldogságát. Miért ne használnák ki a katolikus hit hirdetôi ezt a lehetôséget, hogy az európai fejlett csillagászati tudományok eredményeit értékesítsék Ázsiának ebben a hatalmas kultúrországában? Ha ezáltal tekintélyt tudnak szerezni szavuknak és az általuk hirdetett vallásnak? Ha el fogják ismerni a felsôbbségüket a tudományban, akkor már csak egy lépés kell ahhoz, hogy elismerjék azt az igazi vallást, amelyet Tien-Csu-ról, az Ég Uráról hirdetnek.

Schallnak nem ez volt az elsô pekingi tartózkodása. Egyszer már járt itt, igaz, hogy aránylag rövid ideig. De akkoriban is sikerült már neki egy elôkelô keresztény hivatalnok, a tudós Siu Pál összeköttetései révén nagybefolyású barátokat szereznie. Amidôn egy holdfogyatkozás idejét precíz pontossággal számította ki, ,,az Ég mandarinjának'' nevezte el Csang, Kína belügyeinek minisztere, ki lelkesen kiáltott fel akkor: ,,Kína ebben az évszázadban két igazán nagy emberrel dicsekedhetik: az egyik Ricci Máté volt, a másik Schall Ádám.'' Ekkoriban mégis el kellett hagynia Pekinget, hogy átengedje helyét öregebb barátjának, Terrenznek, aki tudománya miatt már Kepler és Galilei elôtt is tiszteletnek örvendett annakidején. Ôt magát akkor Singanfu-ba, az ország egyik nagyfontosságú kereskedelmi gócpontjába helyezték.

Hároméves távolléte idején sok minden megváltozott Pekingben. Új császár lépett a trónra Csung-Cseng (,,Legnagyobb szerencse'') néven. A Kalendárium reformjának végrehajtását a példaadó életû keresztényre, Siu Pálra bízták, kinek elsô dolga volt a feladathoz P. Terrenzet segítségül kérni. Nem soká örvendhetett azonban a kitûnô tudós közremûködésének, mert Terrenz nem sokkal késôbb váratlanul meghalt. Ekkor azután véglegesen visszahelyezték Schallt a császárváros, sôt egész Kína legjelentôsebb hithirdetôi polcára.

Ezzel kezdetét vette Pekingben az az évekig tartó keserves küzdelem, amelyben egyik oldalon Tang Jo-vang, vagyis P. Schall állott néhány keresztény tudóssal, a másik táborban viszont a féltékeny vagy elcsapott csillagászok, udvaroncok és hivatalnokok csoportja, míg ,,Legnagyobb szerencse'' ôfelségének hozzáférhetetlen személye a kettô között ingadozott, és e közben ôrült emberek féktelen dühével követelte, hogy teremtsék már elô a javításra nem szoruló, tökéletes Kalendáriumot.

Schall ezalatt hozzákezdett csendben a munkához. Elhatározta, hogy nem fog azonnal a tökéletesen megszerkesztett Kalendáriummal elôállni, ami csak arra lett volna jó, hogy végleg maga ellen bôszítse a hiúságukban megsértett és megszégyenített tudósokat. Elôbb úgy látta jónak, hogy megismertesse ôket Ptolomaeus, Tycho Brahe és Kepler munkáival. A jezsuita házban megalapítja a keresztény asztronómusok társaságát. Lefordítják a legnevezetesebb európai tudományos mûveket, klasszikus kínai nyelvbe öltöztetik és finom papírra kinyomtatják. Az Európából hozott mûszereket, melyeket az évekig tartó út eléggé megviselt, ismét rendbehozzák. Maga Schall is fölfedezett néhány szerkezetet, amelyekkel a tudományt gazdagította. Megfigyeléseket végeznek, ellenôriznek, összehasonlítanak. Átjavítanak régi táblázatokat és ezeket nyilvánosságra hozzák. Schall nagyszerûen bírja a munkát; a kínaiak alig tudnak lépést tartani vele.

Siu Pál e közben a legmagasabb állami hivatalt nyeri el: a császár Kína legelsô miniszterévé nevezi ki. Ekkor azután megbízást ad Schallnak, hogy terjessze elô Kalendáriumát. Így is történik. A jó és rossz napokra vonatkozó jegyzetek a benyújtott tervezetben nem szerepelnek. Már csaknem biztos, hogy javaslatát elfogadják. Ebben a kritikus pillanatban azonban meghal Siu Pál, ,,a kínai egyház oszlopa'', korának egyik legnagyobb világi apostola! Utódja, dr. Li Péter nem tud kellô eréllyel fellépni és gyengeségével mindent elront. Az ellentábor ismét behálózza az uralkodót, ki most már habozik, elfogadja-e a jezsuita-Kalendáriumot. Hiszen ez szégyene volna a kínai kultúrának és nem volna eléggé ,,nemzeti'' jellegû!

A jezsuiták ekkor kijátszák legnagyobb ütôkártyájukat. Átnyújtják a császárnak az asztronómiai akadémia nagyszerû alkotását: a 156 kötetbôl álló csillagászati könyvsorozatot, kínai nyelvre fordítva, valódi kínai papíron kinyomtatva, pazar kiállításban. De ha még ez a hatalmas tudományos munkásság sem tenné meg hatását, úgy kijelentik: ellenôrizze a császár saját maga a Kalendárium megbízhatóságát! És e végbôl adományként felajánlanak neki egy csillagászati égbolt-glóbuszt, egy földgömböt mûvészi érckivitelben, egy planisphaeriumot, egy napórát és végül -- mint a világ egyik új csodáját -- egy távcsövet. Meg kell jegyeznünk, hogy a távcsövet akkor még alig 20 esztendeje fedezte csak fel Galilei!

Ettôl kezdve, valahányszor csak nap- vagy holdfogyatkozás volt várható, három érdekes csoport leste az égen bekövetkezendô eseményt. Az egyikben Schall számítgatott végtelen higgadtsággal, hogy megállapítsa azokat a csekély eltéréseket, amelyeket Tycho Brahe táblázatai mutattak, melyek még nem voltak a legtökéletesebbek. A másik csoportot a kínai csillagászok képezték, kik izgalomtól remegve figyelték, nem lesz-e végre egyszer nekik is igazuk a jezsuita tudóssal szemben. A harmadik a császár volt, ki elképzelhetô kíváncsisággal állott távcsöve mellett, hogy vajon melyik tábornak lehet inkább hinni. De mégsem bírta soha eltökélni magát, hogy erélyes kézzel véget vessen egyszer az udvari intrikáknak és megmentse uralkodói tekintélyének hanyatló csillagát.

Schall mégsem csügged. Most új módszerhez folyamodik. Megnyeri barátjául az egyik udvaroncot, egy Vang nevû férfit, ki a császár dajkáját szolgálta valamikor és rendes bejárása volt a palotába. Hosszú fáradsággal sikerül ôt megtérítenie 1635-ben. Vang komolyan vette a keresztény vallásból ráháruló kötelességeket. Készségesen felajánlotta szolgálatait a Páternak. Minthogy szabadon járhatott be és ki a palotában, könnyen alkalmat talált arra, hogy az udvarhölgyeknek történeteket beszéljen el a szentek életébôl. Nemsokára sikerült már felkeltenie az érdeklôdést a keresztény tanítás iránt három fôudvarhölgyben, kik kilenc másik társnôjükkel együtt a legközvetlenebb szolgálatokat látták el a császár körül, mert az ô feladatuk volt felolvasni az uralkodó elôtt a kérvényeket, vagy pedig ôt szórakoztatni.

Vang egyre tovább haladt a keresztény vallás megismertetésében, míg végül 18-at sajátmaga megkeresztelt buzgó nôi tanítványai közül. Valahányszor elhagyta a palotát, magával vitte leírt kérdéseiket, problémáikat, önvallomásaikat a lelkiatyához, akit örök elzárkózottságuk miatt személyesen nem kereshettek fel. Visszatértekor azután meghozta nekik Schall atya üzeneteit, leveleit és a tôle kapott könyveket.

Minden jel arra mutatott, hogy a jámbor összeesküvést siker fogja koronázni. A császár nem tudta mire vélni, hogy udvarhölgyei, kik azelôtt annyit civódtak egymással, most egyszerre a legbékésebb egyetértést és megbocsátó szeretetet tanúsítják. Donna Agatha, kit okossága és jótulajdonságai miatt különösen kegyelt, sakkjáték közben, vagy más alkalmas pillanatokban megkísérelte már, hogy szóba hozza ôfelsége elôtt azt a boldogságot, amelyet végre sikerült megtalálnia és amelyet szívbôl kíván uralkodójának.

A keresztény asszonyok külön kápolnát is rendeztek be maguknak a palota egyik csendes kis szobájában. Teljes boldogságukhoz nem hiányzott semmi más, csak egy pap, ki a szentségeket kiszolgáltathatta volna. Schall azonban nem juthatott be hozzájuk; ôk kijönni szintén nem tudtak. Ezért az egyik asszonyt fônöknôvé nevezte ki; egyben meghagyta mindannyiuknak, hogy fôleg jópéldájukkal igyekezzenek hatni a császárra.

Míg a jezsuita missziók évi beszámolói alapján egész Európa feszült érdeklôdéssel figyelte az izgalmas esemény kimenetelét, Schall elérkezettnek látta az idôt, hogy újabb, hatásosabb lökést adjon a császár ingadozó akaratának.

Kevéssel elôbb a császári kincstárban elporosodott zongorára bukkantak, amelyet egykor P. Ricci ajánlott fel az uralkodónak. Csung-Cseng-nek most minden vágya az volt, hogy európai zenét hallgasson. Tang Jo-vang, akire akármiféle szerszám rendbehozását bátran rá lehetett bízni, megbízást kapott, hogy az elporosodott hangszert helyezze újra használható állapotba. Egy ügyes jezsuita laikus testvér segédkezett neki ebben a munkában, kit e végbôl sürgôsen Pekingbe rendeltek, és akivel új ezüsthúrokat szereltek fel.

Midôn az udvaroncok el akarták szállítani a szerkezetet, új ajándékokra bukkantak a kincstárban, amelyek titokzatosan le voltak fedve finom flandriai kendôkkel. Ez alkalommal a császár sajátkezûleg akarta felfedni a beburkolt tárgyakat. Amint a leplet levette, a betlehemi istálló viaszból készített remekmûve állott szeme elôtt a három király alakjaival, továbbá egy gyönyörû kivitelû képes Biblia. Álmélkodva nézte az uralkodó e csodás tárgyakat, melyeknek szemléletébe úgy elmerült, hogy aznap háromszor is hiába hívták étkezéshez. Majd behívatta az elsô császárnét és letérdeltette a gyermek Jézus szobrocskája elôtt. ,,Sokkal nagyobb Ô, mint a mi régi szentjeink'' -- mondotta meghatottan. Tíz napon át zarándokoltak a palota szolgái a betlehemi jászolhoz, hol a fejedelem parancsából mindenkinek mély meghajlást kellett végeznie.

Csung-Cseng nem volt már messze a keresztény hittôl. Eltávolíttatta palotájából az összes bálványszobrot. A császárnékat biztatta, hogy vegyék fel a keresztény vallást. Tang Jo-vang iránt újból bizalomra gerjedt a Kalendárium-kérdésben. Ennek bizonyságául a legnagyobb megtiszteltetést juttatta neki, amit csak el lehetett képzelni Kínában: a mandarinok ünnepélyes menetben járultak a jezsuita atya házához, hogy hódolattal átnyújtsák neki azt a díszokmányt, amelyre az uralkodó e nagyjelentôségû szavakat írta:

,,ÉN A CSÁSZÁR,

DICSÉREM ÉS VÉDELMEMBE VESZEM

AZ ÉGRÔL SZÓLÓ TANÍTÁST.''

Ez a dicséret természetesen nemcsak a kereszténységre, de az asztronómiai tanokra is vonatkozhatott. Csung-Cseng pedig e közben mélyen elmerülve lapozgatott a gyönyörû képes Bibliában, -- I. Miksa bajor választófejedelem ajándékában. Ám minél többet forgatta a csodálatos könyvet, annál nyugtalanabb lett a lelke. Izgatottan járt fel-alá szobájában, miközben egyre ez a sóhaj hagyta el ajkát: ,,Ki fogja nekem ezeket a titokzatos dolgokat megmagyarázni?'' De bármennyire vágyódott volna, hogy személyesen beszélhessen a tudós keresztény misszionáriussal, nem volt annyi lelki ereje, hogy végre egyszer letépje magáról királyi börtönének láncait. Az pedig, ki már annyi hosszú év óta várta a pillanatot, amelyben beléphet a császári palotába, a meghívást most is csak hiába várta.

A ,,Birodalmi Híradó'', amelyet az ország valamennyi hivatalának megküldöttek, elvitte Tang Jo-vang kitüntetésének hírét a legtávolabbi tartományokba is, mert mindarról beszámolt, ami a császár tiszteletreméltó személyével kapcsolatosan történt. A soha nem hallott magas kitüntetések, amelyeket a külföldi tudós kapott, valódi újdonság erejével hatottak az egész óriási birodalomban. A mandarinok egyik ámulatból a másikba estek, midôn a császári írásokban minduntalan elôkerült a titokzatos ,,Tang Doktor'' neve és említést nyertek a szolgálatok, amelyeket ô az uralkodónak tett. Akinek dolga akadt Pekingben, nem mulasztotta el, hogy tisztelgô látogatást ne tegyen a tudós Folangkinál (ez a név a ,,frank'' szóból származik; így nevezték Kínában az európaiakat). Minden lehetô és lehetetlen kérdést feltettek neki az ilyen látogatások alkalmával. Voltak, kik a hallott szavakat megôrizték szívükben, gondolkodtak fölötte és végül keresztényekké lettek. Mások megváltoztatták addigi rossz véleményüket az idegen vallásról és hazatértük után jóakaratú pártfogásukba vették Tang Jo-vang ,,fiatalabb testvéreit'' is, a többi jezsuita misszionáriust.

Az egész kínai misszió megérezte P. Schall mûködésének eredményét. A megtérések számának emelkedése, különösen az elôkelôk soraiban, a hatóságok részérôl tapasztalt növekvô jóindulat, mind arról tanúskodtak, hogy a nagy matematikus-miszszionárius kitûnôen végezte feladatát az udvarnál. Macaoi és római fölöttesei a legteljesebb elismeréssel nyilatkoztak róla. A kínai jezsuita tartományfônök 1641-ben ezekkel a szavakkal számol be általános rendfônökének:

,,P. Schall, ki jelenleg a pekingi házfônök tisztét viseli, nagy érdemeket szerzett Isten és a Jézustársasága elôtt matematikai munkásságával, valamint könyvei által, melyek közvetve a kereszténység terjedését szolgálják; nemkülönben az udvarhölgyek megtérítésével és a Császár ajándékainak átnyújtásával, amivel elérte, hogy már az uralkodó is hallott a keresztény vallásról. Egyedül az ô munkájának és buzgóságának köszönhetjük mindazt, amit csak el tudtunk eddig érni Kínában. Igen helyénvalónak tartanám, ha Fôtisztelendôséged levélben is kifejezésre juttatná iránta tanúsított megelégedését.''


Váratlan meglepetések

,,...Így kellett elpusztulnia gyászos halállal annak az uralkodónak, ki talán a legkiválóbbak közé tartozott, kinél erényesebb és jobb császár még nem volt. Mindenkitôl elhagyatva, fiatalon, 36 éves korában fejezte be életét, rossz emberismeretének áldozataként. Vele megszûnt a Ming-dinasztia 276 éves uralkodása.'' Ezeket a szavakat olvassuk a mandzsu uralkodóház évkönyveiben.

1642-ben történt, amikor Tang Jo-vang a császár legnagyobb kegyeinek örvendett. Egy napon elôkelô látogató jelent meg a jezsuita rendházban: Kína hadügyminisztere. Érdeklôdô tekintettel szemlélte a csillagászati mûszereket, majd mosolyogva megjegyezte, hogy a Páter bizonyára az ágyúkhoz is érthet, amelyekkel az európaiak oly szakértelemmel tudnak bánni.

,,Értek hozzá valamicskét'' -- felelte Schall vidáman hunyorítva, miközben a macaoi kalandra gondolt.

,,Akkor van szerencsém átnyújtani Önnek ezt a legmagasabb kéziratot'' -- felelte megelégedetten a hadügyminiszter, miközben oly mélyen meghajolt, ahogy az udvari etikett elôírta a császár sajátkezû leiratainak kézbesítésénél.

A csalafinta misszionárius beleesett a nála is ravaszabb kínai úrnak a hálójába. A császári irat nem kisebb dolgot tartalmazott, mint az elsô kínai ágyúöntôgyár megalapítását, melynek igazgatójává P. Schall nyert kinevezést!

Ennél kellemetlenebb meglepetés aligha érhette volna a jezsuita tudóst. De most már hiába volt minden szabódás és ellenérv. A császár mégiscsak több sikert remélt az ágyúktól, mint a Kalendáriumtól. Schall végül meghajolt uralkodójának akarata elôtt. Végeredményben új hazájának, Kínának sorsáról volt szó, amelyért ô is felelôsnek érezte magát. De kötelességének érezte a császár megsegítését hálából is, azért a jóakaratért, amellyel a missziók irányában viseltetett. Így azután fiókba kerültek a csillagászati számítások, ô pedig rendi fölötteseinek jóváhagyásával átvette az ágyúöntôgyár igazgatását.

Mostantól kezdve hónapokon át másutt sem lehetett látni a tudóst, mint az izzó kohók mellett, a császárváros egyik tágas udvarán, miközben egy sereg hozzánemértô munkással veszôdött. A felhalmozott érctömeg lassacskán eltûnt, hogy átadja helyét a fényes, sárkányoktól díszített ágyúcsöveknek. A hatalmas, 40 fontos ágyúk próbalövése annyira megnyerte a császár megelégedését, hogy most már új megbízást adott Schallnak: gyártson könnyû tábori ágyúkat, amelyeket elôretörés vagy visszavonulás alkalmával a hadsereg magával vihet. Tang Jo-vang ugyan megjegyezte kellô tisztelettel, hogy amint ô a kínai csapatok ,,visszavonulási taktikáját'' ismeri, azoknak eszük ágában sem lesz ágyúcsövekkel a vállukon futni; mégis engedelmeskedett a parancsnak és hozzáfogott 500 könnyû ágyú öntéséhez.

Ám mit használ az ágyú, ha árulók állanak mögötte?!

Két éve dolgozott már Tang Jo-vang a gyárban, hûséggel szolgálva urát és császárát, amikor a lázadó Li, gyôztes csapatai élén Peking falai alá érkezett. Itt azonban megtorpant a támadó sereg. A várfal ormain mindenfelôl hatalmas ágyútorkok meredtek feléjük. A látványra Li szívét kimondhatatlan rettegés szállta meg. Csung-Csenget azonban utolérte végzete. A város védelmét most is saját udvaroncaira bízta, kik háta mögött összejátszottak az ellenséggel és megnyitották elôtte Peking kapuit. Mikor a császár észrevette az árulást, már késô volt minden. Menekülni próbál, de saját testôrsége is ellene szegül. Visszatér palotájába. Az elsô császárnénak parancsot ad, hogy végezzen önmagával. Három fiát álöltözetben elküldi, hogy meneküljenek. Ô maga a kert egyik elhagyott lugasába siet, messze elhajítja fejedelmi jelvényeit és felakasztja magát. Csak egy hónapra rá találták meg holttestét. Ruhájának szegélyén ez az írás volt olvasható, melyet saját vérével írt rá a szerencsétlen sorsú uralkodó:

,,Üdv Li-nek, az új császárnak! Ne légy zsarnoka népemnek és ne hallgass tanácsadóimra!''

Évekkel késôbb, amikor Schall Ádám megírta ,,Visszaemlékezéseit'', nem tudta elrejteni fájdalmát a tragikus végû Csung-Cseng császár halála felett. Még emlékeiben is hû maradt ahhoz az uralkodóhoz, akinek megnyeréséért annyit imádkozott és dolgozott egykor. ,,Midôn az üdvösség útjára akartam elvezetni, nagy bánatomra a császár nem követett engem. Részvétünket azonban így is megérdemli, mert nemcsak szabadkezet engedett a kereszténységnek, amely még nagyatyja idején behatolt a császári udvarba, hanem dicsérte és támogatta is vallásunkat, és ezzel a legnagyobb jót tette országának.''

Csung-Cseng halála után Li vette át Peking fölött az uralmat. Nehéz napok jöttek a városra. P. Schallnak minden gondja a kis keresztény hitközség megôrzése volt. Kezdetben semmi baj sem mutatkozott, mert Li -- minden várakozás ellenére -- pártfogásába vette az idegen tudóst. Egy hónap múlva azonban a mandzsuriai seregek megsemmisítô gyôzelmet arattak Li fölött. A forradalmár ekkor szabadkezet engedett zsoldosainak Peking fosztogatására. Vér folyik a város összes utcáin. Tûz emészti el a pazar császárpalotákat és egész városrészeket. Puskaporral és tûzszóró nyilakkal pusztítják el azt, amit a lángok megkíméltek. Páter Schall, mint jó pásztor a nyáját, úgy ôrzi a katolikus misszió épületébe sereglett híveket. Az isteni Gondviselés megóvja ôket a tûz pusztításától a lángtenger kellôs közepén. Ám egyszerre csak rablócsapat jelenik meg a ház elôtt. Nekiesnek a kapunak és beverik. A Páter ekkor felragad egy hatalmas japán pallost és eléjük áll. Néhány pillanatig farkasszemet néznek egymással. A kínai legények nem merik kezüket emelni a méltóságteljes alakra, ,,kinek szakálla elegendô lett volna valamennyiük számára együttvéve''. Otromba bocsánatkérést dadognak és sietve odébbállnak.

Peking városa már csak egy kívánságot ismer: bár mielôbb megszabadulnának Li gyilkos hordáitól. E kritikus pillanatban egy bátor mandzsu vezér behatol a városba csapatai élén és saját fejedelmét kiáltja ki Kína császárává. A nép pedig lelkesen ujjongja: ,,Éljen a császár 1000 évig, 10,000 évig, 10,000-szer 10,000 évig!''

Kínának tehát új uralkodó családja van, új jövôje, új középpontja, de még mindig -- a régi Kalendáriuma!


Ismét a Kalendárium

Pekingben egyetlen éjszaka alatt folyt le a mandzsu dinasztia uralomra jutása, és Kína békés polgárai nemsokára már visszatérhettek napi munkájukhoz. Minden maradt, mint régen. Csupán egy új elôírást rendelt el a császár: Kína valamennyi polgára köteles mandzsu-módra copfot növeszteni. Máskülönben semmi sem változott. Az ôsök emléktáblái elôtt továbbra is kegyelettel mutatták be az áldozatokat; az ebédnél továbbra is nyugodtan költhették el napi rizsadagjukat. Minden remény megvolt arra, hogy a birodalom nyugodt és szebb jövônek néz elébe. Hiszen csak minap járta be az örömhír az országot, hogy Sun-Csi császár -- méltón nevéhez (,,Éghez igazodó uralkodás'') -- új, javított Kalendáriumot hagyott jóvá az 1645-ös esztendôre. E naptár helyességéért maga a nagy nyugati bölcs, Tang Jo-vang kezeskedik.

A reform-Kalendárium megbízhatóságáról nemsokára mindenki személyesen is meggyôzôdhetett. Elôször esett meg Kína történetében, hogy a jezsuita tudós számításai alapján percnyi pontossággal lehetett észlelni egy napfogyatkozást. Nagyfontosságú pillanat volt ez, 1644. július 25-én, mikor a pekingi csillagdában külön kormánybizottság gyûlt össze az égi esemény megfigyelésére, míg a vallási szertartások minisztériumának hivatalnokai térdreborulva szemlélték ,,a Nap harcát a sötétség sárkányaival''. A kínai asztronómusok számításai ismét téveseknek bizonyultak. Schall munkája azonban ott helyben elnyerte a szertartások miniszterének legnagyobb dicséretét, ki a régi bölcsnek, Menciusnak szavait idézte:

,,Minden tekintetben kitûnô és megbízható!''

Az udvarban el voltak ragadtatva az eredménytôl. Végre tehát a tudós Tang Jo-vang ismét felfedezte a mérhetetlen ég órájának járását! Az új dinasztia megint birtokában van az ég és föld tökéletes összhangjának! Kimondhatatlan lelkesedés járta be az országot. Mindenki új, ezeresztendôs dicsôségrôl álmodozott. Van van-zuei, van-zuei, van-van-zuei! 10,000-szer 10,000 évig éljen a császár!

Tang Jo-vangról úgy beszéltek, mint ,,akit az ég ajándékozott nekünk, hogy kiszámítsa az idôket, kijavítsa évezredek hibáit és tökéletes Kalendáriumot adjon új uralkodó házunknak''. Ily kitûnô férfiút mindenképpen meg kell tartani a birodalom számára!

Így történt, hogy Schallt kevéssel utóbb kinevezték a császári csillagvizsgáló és az asztronómiai hivatal igazgatójává.

Az alázatos pap hiába tiltakozott ekkora kitüntetés ellen. Annak még csak örült, amikor kevéssel a császárváltozás után megjelent nála Dorgon kormányzóherceg és felkérte, hogy tudományos munkásságát továbbra is állítsa az állam szolgálatába. Ez legalább új reménnyel kecsegtetett, hogy sikerül megvalósítania, amit a Mingek idején hiába kísérelt meg: a bejutást a fejedelmi udvarba. De többet sohasem kívánt, mint hogy befolyását valami módon érvényesíthesse a császár környezetében. Címek és állami méltóságok után nem vágyódott. Most is csak fölötteseinek kifejezett kívánságára fogadta el a kitüntetést. Ha voltak is esetleges veszélyei az új méltóságnak, ezeknél mégis több volt az a jó, amit belôle a missziók nyerhettek. Az udvar ezenfelül messzemenô engedményeket is tett Tang Jo-vang számára. Papi életét zavartalanul folytathatta. A Kalendáriumhoz fûzött babonás magyarázó-jegyzetekkel nem kellett foglalkoznia; ezt a munkát kivették hatáskörébôl.

Páter Schall nemsokára elfoglalta új hivatalát az asztronómiai intézetben. Barátságos modora, határozott fellépése, fôleg saját hivatalnokai érdekében, nagy tudománya, mind kiérdemelték, hogy alkalmazottai megszeressék igazgatójukat. Legtöbb régi ellenfele most tisztelettel tekintett rá. Maguk a mandzsuk szinte babonás csodálatot tanúsítottak a mindenhez értô tudós iránt. Bár igazgatói rangjában még mindig csak 5. osztályú mandarin volt, mégis akármerre járt, nagyrabecsülést és elismerést tapasztalt maga iránt. Házában ismét megkezdôdött az elôkelôségek látogatása, kik elvitték hírét Kína legtávolesôbb sarkába is. A kínai jezsuita misszionáriusok, kik az uralkodóválság idején nehéz helyzetbe jutottak, most megint érezhették Schall befolyásának jótékony hatását. A rendi elöljárók újból a legjobb jelentéseket küldhették Rómába. Pekingben ezidôtájt kezdik meg az elsô keresztény templom építését, bár hivatalos engedélyt erre nem nyertek. Napról-napra nagy nézôközönség gyûlt egybe, és ámulva szemlélte, mint emelkedik az ég felé ez az új világcsodája. Schall sajátmaga készítette ennek a ,,csinos, kényelmes és nagy, kínai stílusban épült'' templomnak terveit. A fôkapu felett márványtáblán a következô szavak voltak olvashatók:

,,AZ URALKODÓ DINASZTIA
KÜLÖNLEGES ELISMERÉST TANÚSÍT
NAPJAINKBAN AZ EURÓPAIAK KALENDÁRIUMA IRÁNT.
MIUTÁN MOST MÁR ELFOGADTÁK AZ ÚJ IDÔSZÁMÍTÁST,
E TEMPLOMOT EMELTEM AZ IGAZ TANÍTÁS DICSÔSÉGÉRE.

AZ ÜDVÖSSÉG 1650-IK,
SUN-CSI KORSZAKÁNAK 7-IK ESZTENDEJÉBEN,
TANG JO-VANG, AZ ÚJ KALENDÁRIUM SZERKESZTÔJE.''

A templom belsô fölékesítésére drága ajándékok érkeztek a császártól és Schall elôkelô ismerôseitôl. Köztük volt Korea királya is, kit igaz barátság szálai fûztek a jezsuita misszionáriushoz. Beszélgetéseik során a hithirdetô kioktatta a fejedelmet a katolikus vallás tanításaira. Midôn visszatért Koreába, arra kérte Schallt, küldjenek hozzá hithirdetôket. Minden remény meg lett volna a sokat ígérô földrész megtérésére; sajnos, a jezsuitáknak egyetlen nélkülözhetô emberük sem akadt, akire ezt a feladatot rábízhatták volna.

Tang Jo-vang csillaga emelkedôben volt. Egy bátor és okos cselekedetével azután végképp megnyerte magának a gyermek-császár, Sun-Csi jóakaratát. Dorgon kormányzóherceg ugyanis, akit Sun-Csi ,,Fejedelem atyám''-nak szólított, föltette magában, hogy véglegesen kezébe ragadja a hatalmat. El is neveztette magát ,,a császár és a birodalom atyjá''-nak, és kétszínû játékot folytatott. Jóllehet külsôleg elismerte Sun-Csi hatalmát, de foglyává akarta ôt tenni. E végbôl Peking helyett új császári székvárost akart építtetni, melyben a fiatal uralkodó teljesen ki lett volna szolgáltatva neki. Ezer és ezer nyomorult kulit fogott be kényszermunkára. Új adókkal terhelte meg az országot, közben pedig elhanyagolta a birodalom fegyveres védelmét a mandzsu uralom ellenségeivel szemben, kik az uralkodóház fennmaradását egyre komolyabban veszélyeztették. De hát ki mert volna szót emelni a hatalmas kormányzó ellen?

Egyedül P. Schallban volt ennyi bátorság és egyben ügyesség. A legserényebb építômunka kellôs közepén, teljes hidegvérrel hivatalos véleményezést terjesztett elô, mely földtani érvekre hivatkozva kimutatja, hogy az új császárváros helyválasztását elhibázták. Dorgont sikerült meggyôznie. Az óriási munka félbemaradt. Kína népe föllélekzett. 700 építômunkás, ki éppen ekkor érkezett a fôvárosba, diadallal vonult a jezsuita rendház elé és lelkesen ünnepelte Tang Jo-vangot, szabadítójukat.

Kevéssel utóbb a kormányzóherceg hirtelen meghalt. A 13 esztendôs Sun-Csi sajátmaga vette át az uralmat. De nem feledte el sohasem Tang Jo-vang rendkívüli szolgálatait.


Sajnálatos félreismerés

,,O beatum Calendarium, per te vivimus! Ó, áldott Kalendárium, neked köszönjük, hogy élünk!''

Alig hitt szemének P. Schall, midôn ezeket a szavakat olvasta egy lelkes rendtársának levelében. Pedig valóban így volt. A kínai misszió egyedül Schallnak köszönhette, hogy fejlôdni tudott. De szóról-szóra is valóra vált e mondás két jezsuita, P. Buglio és P. Magalhaes esetében.

Még a Ming-dinasztia bukásakor történt, hogy ez a két misszionárius a vérengzô forradalmárnak, Csangnak táborába állott be, több szerencsétlen körülmény összejátszása miatt. A mandzsu-ház azonban gyôzelmesen került ki az összecsapásból. Ôket kettejüket is elfogták és halálra ítélték a többi lázadóval együtt. A hóhér már fölragadta a pallost, hogy lesújtson vele P. Magalhaesra, mikor a kivégzést vezénylô tisztnek feltûnik a hasonlóság a misszionárius és Schall között, kit Pekingben alkalma volt megismerni.

-- Ismered Tang Jo-vangot? -- kérdi az elítélttôl.

-- Igen, ô az én idôsebb testvérem, feleli ez -- és megmenekült.

Pár hónappal késôbb a gyôztesen hazatérô seregek magukkal hozták a két jezsuita foglyot Pekingbe és ott a szertartások minisztériumának vendégfogadójában tisztességes szállást bocsátottak rendelkezésükre.

Schall azonnal lépéseket tett két rendtársa kiszabadítása érdekében. Ekkor azonban figyelmeztették, hogy ne avatkozzék bele ügyükbe. Csak most értesült elfogatásuk okáról és arról, hogy csak ôreá való tekintettel kegyelmeztek meg életüknek. Hiába próbálta azonban figyelmeztetni rendtársait, hogy türelmesen viseljék a fogság kellemetlenségeit, mert máskülönben még súlyosabb következményei is lehetnek cselekedetüknek. Azok nem tudták elképzelni, hogy még mindig valami baj fenyegesse ôket, mikor a halál torkából már kiszabadultak. A helyett, hogy bölcsen hallgattak volna, állandóan meggondolatlan nyilatkozatokat tettek, panaszkodtak és áthágták fogságuk elôírásait. Végre is megszigorították a fogságot. Schall kifejezett tilalmat kapott, hogy ôket újból meglátogassa. Bármennyire sajnálta is rendtársai sorsát, tekintettel kellett lenni az egész kínai misszió érdekeire és a parancsnak engedelmeskedni.

Ekkor azonban új látogatók kezdtek járni Magalhaeshoz és Bugliohoz. Ôk is keresztények -- mondották -- és végtelenül boldogok, hogy végre más papot is láthatnak, mint Tang Jo-vangot, akihez semmi bizalmuk sincs többé. Állandóan gorombáskodik mindenkivel és úriemberekkel egyáltalán nem tud beszélni. Folyton veszekszik; szid mindent és mindenkit, magukat az egyházi fölötteseket is. A szolgája pedig nemcsak hogy közönséges, de egyenesen szemtelen alak, aki még a gazdájánál is vaskosabb kifejezéseket használ, és be van avatva urának valamennyi titkába. Kárba veszett fáradság minden intô szó, amelyet Schallnak mondanak. Lám, még saját paptestvéreivel sem törôdik: hagyja ôket ebben a fogságban szenvedni, mikor pedig egy szó elegendô volna a mindenható csillagászati igazgató részérôl, hogy kiszabadulhassanak innen.

P. Magalhaes nem vette észre, hogy közönséges rágalmazókkal van dolga. Úgy hitte, most már tudja az igazi okot, miért tiltották meg nekik, hogy átmehessenek a jezsuita rendházba. Persze, Schallnak untig elegendô oka van arra, hogy ôket be ne eressze saját házába! Ebben a pillanatban kétséget fogott Magalhaes lelke a Kalendárium tekintetében is, amelynek kevéssel elôbb még életét köszönhette. Lelkiismereti kötelességének érezte, hogy fellépjen a jó erkölcs és tiszta hit védôjeként. Az asztronómiai hivatal igazgatása nem egyeztethetô össze a keresztény hittel, mert a Kalendárium babonákat és jóslásokat tartalmaz; Schall annak a veszélynek teszi ki magát, hogy a portugál törvényszék elôtt feleljen cselekedeteiért; az igazgatói méltóság elfogadásával megszegte a szerzetesi szegénység fogadalmát; élete csak botránykô a keresztények elôtt és szégyene a Jézustársaságnak. 38 ívoldalas latin emlékirat tárgyalja ezeket a vádakat, alátámasztva erkölcstani, dogmatikai és egyházjogi érvekkel. Egy másik írást is szerkesztett, melyben a P. Schall személye elleni vádakat sorolja fel, melyeket egyrészt kínai informátoraitól kapott, másrészt egy Macaóból származó félvér ember szerzett neki, ki átkémlelte Schall otthonát.

A nagyképzettségû portugál misszionárius emlékirata kétségtelen hatást gyakorolt a Kínában mûködô papságra, kik közül igen sokan most már megváltoztatták eddigi jóvéleményüket Schallról és mûködésérôl. Egyszerre suttogni kezdtek arról, hogy pekingi rendtársuknak súlyos jellembeli hibái vannak. A vádaskodásnak hitt maga P. Longobardi is, akivel hosszú ideig éltek együtt valamikor; hasonlóképen P. Furtado, a kínai missziók legfôbb elöljárója, Magalhaes honfitársa. Furtadonak most egyszerre eszébe jutott az öregedô Schall néhány fogyatékossága vagy heves kifakadása. Egyszer régen még arra a kijelentésre is ragadtatta magát, hogy az Istenen és Szent Ignácon kívül neki ne parancsoljon senki! És vajon hová lett az a sok pénz, amelyet fizetés vagy ajándék formájában kapott? És hányadán áll vajon a rendi fegyelemmel abban a házban, melyben késô éjjelig állandóan idegeneket fogadnak? Itt valóban nem segíthet más, minthogy máshova helyezik át Schallt, errôl a számára oly veszedelmes helyrôl. Ez esetben talán kilátás volna a két szerencsétlen fogoly kiszabadulására is.

Így okoskodott az a P. Furtado, ki néhány évvel azelôtt, amikor Schallnak aggályai voltak a fôasztronómusi méltóság elfogadása ellen, saját maga biztatta ôt, sôt parancsolta, hogy a fölkínált állást elfogadja. Most mégis aláírta azt a hivatalos iratot, mely Schallt fölszólította, hogy mondjon le rangjáról. Az írást Magalhaes szerkesztette. Egyidejûleg értesítést küldött a dél-kínai helyettes tartományfônöknek, melyben jelenti, hogy amennyiben P. Schall Ádám nem tenne eleget a szabályszerûen megküldött felszólításnak, engedetlensége miatt ki kell zárni a Jézustársaságból! Mindez 1649-ben történt.

Furtado személyesen jelent meg Pekingben, hogy Schallt lemondásra szólítsa fel. Ez fölháborodva fogadta Furtado szavait. 22 éven át hûséggel szolgálta szerzetét, feddhetetlenül és legjobb tudása szerint. Errôl tanúskodtak legfôbb rendi elöljáróinak dicsérô sorai; ezt bizonyította a legmagasabb udvari méltóságok iránta tanúsított tisztelete. Mit tett most, hogy egyszerre ,,a mór megtette kötelességét; a mór mehet!'' elvét alkalmazzák vele szemben? Mivel érdemelte meg, hogy eretnekséggel és rendi fogadalmainak megszegésével vádolják? Talán több hitelt adnak egy pár hazug vagy hitehagyott keresztény sugdosásának, mint ôneki vagy annyi hûséges hívének? Igaz, apró hibái neki is vannak, amelyek ellen eddig hiába küzdött, bármennyire sajnálja is azokat. De miért fújják fel ezeket halálos bûnökké; miért állítják, hogy megszegte fogadalmait? Végül pedig milyen címen parancsolja most P. Furtado, hogy lemondjon állásáról? A tartományfônök megbízatásának határideje ugyanis már lejárt; így mindenesetre kétséges, vajon ô, a pekingi rendház kinevezett házfônöke, tartozik-e alávetni magát a rendelkezésnek.

Nagyon alkalmas idôben jött így Schall számára az a kormányrendelet, mely néhány rendôrségi alakiság megszegése miatt kitiltotta Pekingbôl P. Furtadot és P. Martinit, kinek Schall helyét kellett volna elfoglalnia. Azt azonban mégsem tudta elviselni, hogy a másik két fogoly jezsuitát, viselkedésük miatt, büntetésbôl egy mandzsu tiszt szolgálatára rendelték. Gyôzött benne a szeretet saját rendje iránt. Alázatosan bocsánatot kért Furtadotól és újból közbelépett, hogy a foglyok sorsát megkönnyítse. Szívesen kész volt elfelejteni a személye elleni sérelmeket; csupán egy dologban nem volt hajlandó engedni: a csillagászati hivatal vezetésében. Jól tudta, -- jobban, mint bárki más -- hogy a kínai missziók sorsát ez az állás dönti el. Ezért ismételten védelmére kelt saját eljárásának; utoljára 1652-ben, amikoris nagy, tudományos emlékiratban fejtette ki felfogását. Ugyanaz ismétlôdött meg az ô életében is, mint néhány évtizeddel korábban hírneves rendtársánál, Nobili Róbert indiai misszionáriusnál, ki szintén hasonló körülmények közepette volt kénytelen védelmére kelni alkalmazkodásának a brahman szokásokhoz.

A hithirdetôk többsége, közöttük a három rendtartomány konzultorai, elsô pillanattól kezdve Schall pártjára állottak. Amidôn P. Martini 1651-ben a Kalendárium kérdésében Rómába utazott, hogy illetékes körök elé terjessze a számos véleményt és hozzászólást, a vita már körülbelül eldôlt P. Schall javára. Sokan újból ô mellé állottak azok közül, kik nemrég elvi ellenfelei voltak. Maga a 93 éves ôsz P. Longobardi ismét Schall javára nyilatkozott és eskü alatt kijelentette: rágalmazás mindaz, amit egykori lelki gyermekének rossz erkölcseirôl beszélnek. A konzultorok elítélték a hiszékeny Furtado eljárását. Elismerték ugyan, hogy Schall meglehetôsen keményfejû ember, fôképp azért, mert túlsok évig egyedül élt és nem volt más fölöttese, egyébiránt azonban ártatlan az ellene felhozott vádakban és nyugodtan megtarthatja a császári udvarnál viselt állását. Azt tanácsolták az általános rendfônöknek, küldjön dicsérôlevelet, amelyben elismeri Schall érdemeit.

Kevéssel utóbb P. Brancati a következô nyilatkozatot tette, mely végképp igazolta Peking nagy misszionáriusát:

,,Én, Brancati Ferenc, a Jézustársaság tagja, a kínai helyettes tartományfônök megbízásából 1653-ban bejártam Észak-Kínát mint a rend vizitátora. 1653 júliusában meglátogattam a pekingi rendházat is, hol tájékozódtam a körülmények felôl. Meg kellett állapítanom, hogy mindazok a vádak, amelyeket P. Ádám jézustársasági tag és pekingi házfônök állása és személye ellen irányultak, rosszakaratú emberek hazugságán és fecsegésén alapultak, kiknek egyetlen céljuk csak az volt, hogy egyenetlenség magvát hintsék el a rendtársak között... Jelen soraimmal bizonyítom, hogy minden vád rágalmon alapult... P. Ádám jóhírnevének megôrzésére írtam e sorokat, melyeket saját aláírásommal és pecsétemmel láttam el. 1653. július 20-án.''


Ma-fa, az ,,udvari gyóntató''

Mialatt P. Magalhaes azon fáradozott, hogy kikémlelje ,,veszélyben forgó'' rendtársát, P. Schallt, udvari emberek is jelentek meg a fôasztronómus házában, kiket hasonlóképpen az a szándék vezetett, hogy megismerjék az ô magánéletét. Különféle címeken hol nappal, hol késô este keresték fel. Rövidesen egész pontosan ismerték már a misszionárius napirendjét: napközben papi és asztronómusi kötelességeit teljesítette; este 11 óráig pedig szobájában egyedül dolgozott, míg alkalmazottai a szomszéd szobákban horkoltak. Soha még a legkisebb gyanú sem merült fel, hogy megszegné ,,érthetetlen'' fogadalmát, mely arra kötelezte, hogy ,,egész életén keresztül, mint valami számûzött, nôtlenül éljen, szomorú magányban és elhagyatottságban''. Míg azonban a túlbuzgó Magalhaes kutatásai végén csupán az öreg P. Ádám darabos természetét ismerte meg, addig a 13 éves császár -- mert ô volt a másik titokzatos kéme Schall életének -- éles gyermekszemével belelátott az érdes külsô mögött dobogó meleg papi szívbe.

1651 szeptemberében, fél évvel trónralépése után, esküvôjét ülte Sun-Csi kínai császár. Az ünnepségre Tang Jo-vang is meghívást nyert, kinek ekkor már két jóakarója volt az udvarnál: a császár és az anyacsászárné!

Még néhány hónappal korábban történt. Egy napon három asszony jelent meg Tang Jo-vang elôtt, a következô rejtélyes üzenettel: ,,Magasrangú úrnônk, aki nevét nem óhajtja közölni, szeretné, ha Tang Doktor véleményt nyilvánítana egy betegséggel kapcsolatban, amelyben úrnônk egyik közeli ismerôse szenved.'' Schall egy szentelt tárgyat adott, hogy azt nyújtsák át a betegnek. A Gondviselés úgy akarta, hogy a gyógyulás valóban gyorsan bekövetkezzék. A hálás ismeretlenek ekkor feltárták Schall elôtt kilétüket: egyikük a császár édesanyja volt, a másik Sun-Csi menyasszonya. Az anyacsászárné ettôl kezdve ,,atyjának'' ismerte el Schallt és közölte vele, hogy bármi kívánságát teljesíteni fogja. Ez nem késett figyelmeztetni lelki gyermekét, hogy szakítson a lámák és a bonzok barátságával. Így is történt.

Mostantól kezdve a fejedelemasszony minden erôvel azon volt, hogy lelkiatyjának befolyást juttasson az ifjú császár nevelésében.

Tagadhatatlan, hogy Sun-Csi igen sok jótulajdonsággal rendelkezett. Korához képest rendkívül tehetséges volt; csaknem koraérettnek lehetett mondani. Nagy tudományszomj hatotta át; jótanácsokat mindig szívesen fogadott és nem ragaszkodott csökönyösen esetleges tévedéseihez; mély igazságérzés is jellemezte. Másfelôl viszont könnyelmû, lobbanékony és érzékies volt. A vadászat, sport és játék közben teljesen el tudott feledkezni uralkodói kötelességeirôl. Az ifjú mandzsu ereiben még fajának vad vére lüktetett. Hízelgôkkel és kísértôkkel ugyancsak körül volt véve palotájában; de hiányzott mellôle egy megbízható tanácsadó, ki atyja lehetett volna az ,,Ég Fiának''.

Sun-Csi szerencsére nem feledkezett meg Tang Jo-vang érdemérôl, amelyet akkor szerzett, amikor fölfedte elôtte a veszélyt, mely Dorgon kormányzóherceg részérôl fenyegette. A legfelsô államtanács elsô ülésére meghívta a jezsuita tudóst, ki ettôl kezdve engedélyt kapott, hogy mint az asztronómiai hivatal igazgatója, bármikor kihallgatást nyerjen az uralkodónál. Sôt, igen gyakran elôfordult, hogy a császár saját maga hívatta a Pátert. Kezdetben inkább csak a kíváncsiság vonzotta, hogy kérdéseket tehessen fel az idegen tudósnak, minden elképzelhetô dologról: nap- és holdfogyatkozásokról, bolygókról, üstökösökrôl, hullócsillagokról, ágyúkról, emelôdarukról, zeneszerszámokról, idegen földekrôl, tengerekrôl és emberekrôl. Imponált neki a jezsuita kimeríthetetlen tudása. Késôbb már arra kérte, beszéljen neki a bölcs uralkodás szabályairól. Tudni akarta, mi volt az oka a Ming-dinasztia bukásának. Majd azt is megkérdezte: miért oly hanyagok a hivatalnokok munkájuk végzésében? És Tang Jo-vang most már egyenesen szemébe merte mondani az uralkodónak: ,,Azért, mert ôk is Felségedhez igazodnak!'' A két szívet, mely természetében oly távol állt egymástól, ekkor már ôszinte nagyrabecsülés és barátság fûzte össze. A 60 éves pap szerette Sun-Csi császárban a temperamentumos fiatalságot; szerette benne azt a nemes törekvést, hogy mindenáron jobb és jellemesebb emberré akarta magát nevelni; szerette benne a férfias egyenességet, amellyel hibáit beismerte és a figyelmeztetô szavakat fogadta. Szerette ôt, mert lelki gyermekét látta benne, akinek megtéréséért imádkozott és akinek lelkéért Isten és Egyház elôtt felelôsnek érezte magát.

Sun-Csi gyermeki bizalommal viszonozta Schall szeretetét, és a legszebb nevet adta neki, amelyet Kína császára egy papnak adhatott, amikor ,,Ma-fa'', ,,atyám'' néven szólította. Valahányszor uralkodói tevékenységében kétségei voltak vagy tanácstalanul állt, a Ma-fa véleményét kérte ki. Benne nyugodtan megbízhatott, mert tudta, hogy lelkiatyját a legtisztább szándék irányítja. És Tang Jo-vang oly jól meg tudta érteni az ô kis fájdalmait, melyekre mindig volt valami vigasztaló szava! Örömeiben is osztozott mindannyiszor. Ha mellette lehetett, akkor egy idôre ledobhatta magáról az udvari ceremóniák terhes elôírásait és úgy beszélgethetett a tudóssal, mint barát a barátjával. E tekintetben a császár rég túltette már magát a régi etikettszabályokon, és Peking népe álmélkodva vette tudomásul a soha nem hallott dolgot, hogy Kína megközelíthetetlen és ,,láthatatlan'' császára gyakori vendége lett a jezsuita rendháznak. Itt kedvére szórakozhatott az összes szerkezetekkel; lapozgathatott Tang Doktor 3000 kötetes könyvtárában. Ha elfáradt, levetette magát Ma-fa kopott székére, kemény ágyára vagy imazsámolyának térdeplôjére. Schall egy alkalommal tréfásan megjegyezte: ha így folytatja a császár, akkor neki magának nem lesz többé hely, ahová a szobában leülhessen, mert az udvari etikett elôírta, hogy a császár által egyszer elfoglalt ülôhelyet többé senki sem használhatja.

,,Ugyan Ma-fa, már te is babonás vagy?'' -- adta vissza Sun-Csi a tréfát.

Más alkalommal elôfordult, hogy a legtermészetesebb hangon így szólt: ,,Ma-fa, már mióta itt vagyok nálad és még mindig nem kínáltál meg semmivel, pedig már éhes vagyok!'' A császári fôceremóniamestert alighanem ájultan kellett volna fölkaparni a földrôl, ha ezt a szörnyûséget hallotta volna. Schall sietett is mindjárt a pincébe, hogy a legfinomabb borral kínálhassa meg uralkodóját.

Míg Sun-Csi a jezsuita atyánál tartózkodott, testôrlovassága a kapu elôtt állott ôrt. De megesett nem egyszer az is, hogy a felséges úr nem jelentette be eltávozását, hanem szinte észrevétlenül, legfeljebb néhány bizalmas embere kíséretében sietett át a jezsuita rendházba. Azt is megtette, hogy Tang Jo-vang tiszteletére az újonnan épült katolikus templom elôtti téren elefánt-versenyfuttatást rendezett a nép nagy gyönyörûségére. Vagy meghívatta magát és a legfôbb udvari méltóságokat ebédre Tang Jo-vanghoz. Mindig új alkalmat keresett, hogy nyilvánosan kimutassa megbecsülését a szeretett Ma-fa iránt. Az 1656- és 57-es években 24 alkalommal töltött hosszabb idôt Schall lakásán: oly megtisztelés, amelyre még nem volt példa Kínában. Annál is inkább feltûnô volt ez a megkülönböztetés, mert máskülönben maga Sun-Csi is betartotta az udvari szokásokat és senki mással szemben nem mutatott ily leereszkedést.

Csak egészen természetes, hogy látogatásai alkalmával érdekelni kezdte a császárt a közeli katolikus templom. Itt is elôször a kíváncsiság sugallta neki, hogy megmutattassa magának a templomi kegyszereket és liturgikus ruhákat. Érdeklôdéssel olvasta a kapu feletti feliratot, amelynek szövege mélyen bevésôdött emlékezetébe. Lassacskán azután a kíváncsiságot felváltotta a lelke mélyébôl felfakadó vágy, hogy megismerje az ég Uráról, a Tien-Csu-ról hirdetett tanítást. Az ifjú mandzsu uralkodó egész életén át mélységes hódolattal viseltetett az istenség iránt, amit bizonyára még ôseitôl, a mandzsuriai ôserdôk és puszták fiaitól örökölt. A templom áhítatos hangulata, a hívek buzgósága és lelkiatyjának komoly, férfias vallásossága, a betlehemi jászol kedvessége és a keresztfa megrázó tanítása nem kerülték el hatásukat ebben a fogékony lélekben. Ma-fa minden erejével azon volt most, hogy az ifjú császár lelkének ezt a ködös, bizonytalan honvágyát komoly, Isten utáni vággyá alakítsa át. De tudta azt is, mily nehéz akadállyal kell még elôbb megküzdenie: le kell gyôzni könnyûvérû, szenvedélyes barátjának erkölcsi fogyatékosságait, bûneit. Schall nem késett minden esetben figyelmeztetni és korholni lelki gyermekét. A császári levéltárban tucatnál is több írást találtak, amelyeken tanácsokat és figyelmeztetéseket adott az ifjú uralkodónak. Maga Schall is elbeszéli néhány ilyen meghitt óra történetét ,,Emlékezései''-ben.

Egy alkalommal -- ez 1655-ben történt, amikor a császár 17 éves volt -- arra kérte ôt Sun-Csi: sorolja fel neki az összes hibáit, melyekrôl le kellene szoknia, hogy jó uralkodó lehessen. Könnyekig meghatva írta le a jezsuita atya lelki gyermekének hibáit. Különösképpen arra figyelmeztette, hogy erélyesebben szóljon bele a kormányzati ügyekbe és ne bízzon mindent másokra, a népnek pedig legyen megértô atyja.

Más alkalommal Isten tízparancsolatáról beszélt elôtte, mely a népek fejedelmeit még súlyosabban kötelezi, mint bárki mást.

-- Ma-fa, -- kérdezte ekkor Sun-Csi -- melyik bûn nagyobb, a kevélység vagy a paráznaság?

-- A paráznaság; fôleg magasrangú embereknél. Ez ugyanis a rossz példa folytán idegen bûnöknek is forrása lehet. De mindkét bûn méltóvá tesz az örök kárhozatra.

A kegyelemnek meghitt óráiban, melyeket a császári parkban, Schall szobájában, vagy a palota egyik csendes helyiségében egymással beszélgetve töltöttek, Sun-Csi végre föltette azokat a kérdéseket, amelyek Schall papi szívéhez mindennél a világon közelebb állottak és amelyeket már évek hosszú során keresztül várt:

,,Ma-fa, ki az az Isten, aki a csillagokat irányítja?''

,,Van-e értelme annak, hogy más emberekhez hasonlóan én is rettegjek e teremtményektôl, melyek mind az Isten kezében vannak?''

,,Ha el akarom kerülni a kárhozatot, elég-e, ha nem vétkezem?''

,,Ma-fa, taníts meg, hogyan szabadulhatok meg bûneimtôl!''

,,De lesz-e erôm arra, hogy megjavítsam életemet?'' És Schall felel: ,,Semmi sem nehéz, ha segítségül kérjük az Isten kegyelmét, akit mi jóságos Istennek merünk nevezni.''

,,Én is így gondolom. Úgy hiszem, meg tudnám tartani a parancsolatokat.''

* * *

Leszállt az est. Peking, az ôsi császárváros elcsendesedett. Az uralkodó szobája azonban még mindig világos. Sun-Csi és Schall beszélgetnek az Istenrôl. A császár behívja egyik udvaroncát és megparancsolja, hogy jegyezze le a szavakat, melyek a misszionárius ajkáról elhangzanak. Schall ekkor megemlíti, hogy kár azokat újra leírni, mert ô már könyvben megírta mindezt. A császár azonnal parancsot ad szolgájának, hogy siessen el a Páterral és hozza el a könyveket. Azután bezárkózik szobájába és olvasni kezd. Így találja ôt még a hajnal is.

Kora reggel Sun-Csi már kopogtat Schall szobájának ajtaján. A jezsuita atya elôvesz egy képes Bibliát és magyarázni kezdi a Hiszekegyet.

,,Kínzaték Pontius Pilátus alatt, megfeszítteték, meghala és eltemetteték.'' Sun-Csi megrendült lélekkel hallgatja Krisztus Urunk szenvedéstörténetét. Túlcsordult szíve nem bír ellenállni: térdreborul Schall mellett és úgy figyeli szavait a megváltás misztériumáról.

Kína mindenható császára térdreborulva Krisztus papja elôtt!

,,Sokszor beszéltem már Krisztus szenvedésérôl nagytudású emberek elôtt'', -- írja Emlékezéseiben Schall -- ,,de kevélységük balgaságnak tartotta Megváltónk szenvedését; mások figyelemre se méltatták, vagy éppen gúnyt ûztek belôle. Ez a hatalmas fejedelem azonban oly alázattal vetette magát térdre és oly áhítattal hallgatta szavaimat, hogy csak nagynehezen tudtam visszatartani könnyeimet a meghatottságtól.''


Tang Jo-vang megtisztelô nevei

Tang Jo-vang legjobban szerette a ,,Ma-fa'' nevet, ahogyan a császár ôt nevezte. Sun-Csi ezzel a mandzsu szócskával fejezte ki mindazt a tiszteletet és szeretetet, amelyet mestere iránt érzett. A nagyvilág elôtt azonban más kitüntetô címekkel halmozta el ôt.

Már Dorgon kormányzósága idején kinevezték ,,a császári áldozatok tiszteletbeli alelnökévé'', ami egyet jelentett azzal, hogy 5. osztályú mandarinból 4. osztályúvá lépett elô. 1651-ben Sun-Csi három új címet juttatott lelkiatyjának: kinevezte a legfelsô államtanács tagjává, a császári ménes fôfelügyelôjévé és a császári áldozatok elnökévé. Ezáltal elôlépett 3. osztályú mandarinná.

Két évvel késôbb a fiatal fejedelem felszólította Schallt, hogy kérjen tôle valami kegyet, amivel kifejezhetné háláját. A szerény misszionárius eleinte húzódozott, de végül is engednie kellett a császár unszolásának. Legszívesebben szabad vallásgyakorlatot kért volna a kereszténység számára. Egyelôre azonban még korán volt ezt a nagyfontosságú lépést megtenni. Most még nagy ellenállással találkozott volna az udvarnál. Ezért bölcsen azt kérte csak, hogy az asztronómiai hivatal igazgatói állását mindig a misszionáriusok tölthessék be. Arra számított, hogy ilymódon ugyanazt a célt éri el, csak más eszközzel.

Sun-Csi ünnepélyes okiratot szerkesztett a következô szöveggel:

,,Te, Tang Jo-vang, az utolsó Mingek idején 10,000 li távolságot tettél meg a tengeren, hogy a messze Nyugatról Pekingbe jöhess. A csillagok járásának és a Kalendárium kiszámításának te vagy a legnagyabb mestere... Ezért terád bíztam a nagy Mandzsu-dinasztia Kalendáriumának kidolgozását. Ezt a munkádat nagy szorgalommal, teljes pontossággal és egész odaadással vitted véghez. Ezért a következô címet adományozom neked: ,,AZ ÉG TITKAIT ISMERÔ TANÍTÓ.''

Kevéssel utóbb emlékoszlopot is állíttatott Sun-Csi császár a jezsuita rendház elé Schall dicsôítésére. Hosszú felirat sorolja fel a nagy tudós érdemeit és erényeit. Befejezô része így hangzik:

,,Schall az Ég Urának vallását követi és az igaz Istent imádja. Új templomokat épít, melyekben istenfélelemre tanítja az embereket. Mindez méltóvá teszi arra, hogy dicsérjük ôt. Ha birodalmunk valamennyi hivatalnoka ugyanoly tökéletesen teljesítené kötelességét, mint ô, akkor mind a szorgalom példaképei lehetnének. Mélyen átérezve e szavak jelentôségét, teljes elismerésünk kifejezésére a következô feliratot vésetjük az emlékoszlopra:

,,DICSÔ EZ A HELY, MELY A NAGY MESTERNEK OTTHONA!''

Majd ismét új kitüntetô címet kapott a nagy Doktor Tang: Tung-cseng-si-sce-tung-cseng-si, vagyis: a császári kancellária fônöke. 1658. február 2-án végül elérte a legmagasabb rangot: elôléptették az 1. osztályú mandarinok A) csoportjába! Ettôl kezdve méltóságának megfelelôen piros drágagyöngyöt viselt mandarini fejfedôjének díszéül, mellvértjére pedig nyitott szárnyú daru volt belevésve. Minthogy pedig ,,minden új épület a régebben készült alapokon nyugszik, illô, hogy ami kitüntetést valaki nyer, azt visszamenôleg ôsei is mind megkapják''. Ezért 1. osztályú mandarinná nyilvánították Tang Jo-vang szüleit, nagyszüleit és dédszüleit is, kik már hosszú évtizedek óta porladtak a messze Németország földjében.

P. Schall e tekintetben is méltó tanítványa volt Xavéri Szent Ferencnek, a Távol-Kelet nagy misszionáriusának, ki -- ha a helyzet úgy kívánta -- elôkelô kísérettel, mint Portugália követe jelent meg a fejedelmi udvarokban. Jól tudta, hogy az igazi szerzetesi szegénységet és alázatosságot nem a ruha teszi, hanem a szív. A kitüntetéseket sohasem kereste, de ha megtisztelték ilyenekkel, hálával fogadta az uralkodói kegy megnyilvánulásait, mert csak egy cél lebegett szeme elôtt: Kína megtérítése!

Mint egykor Csung-Cseng idejében, úgy most is elvitte a Birodalmi Híradó Tang Jo-vang hírét a távoli tartományokba. Lassacskán a kereszténységet már csak úgy hívták Kínában: ,,A nagy Tang Doktor vallása.'' A mandarinok és mandzsu vezérek vetélkedtek az elôzékenységben ,,Tang Jo-vang testvérei'' iránt. Erre annál is inkább szüksége volt a misszióknak, mert fôképp Dél-Kínában a Ming uralkodó-dinasztia bukása után éveken keresztül zavaros volt a helyzet, ami súlyos nehézségek elé állította a missziók életét. Sokáig senki sem tudta, ki az igazi ura Kínának. Ehhez járult, hogy az utolsó Ming hercegnek, Yunglinak udvarában az osztrák származású P. Koffler még nagyobb befolyásra tett szert, mint Schall a mandzsuk udvarában. Yungli édesanyja, felesége, fia, Helena császárné és Pang Achilles miniszterelnök meggyôzôdéses katolikusok voltak. Hogy gyôzelmet biztosítsanak maguknak a mandzsuk ellen, szövetségül akarták hívni Európa keresztény fejedelmeit. E végbôl követséget is menesztettek Rómába a pápához. Ám mielôtt a segítség megjöhetett volna, a mandzsu seregek teljes gyôzelmet arattak felettük.

Hogy a mandzsu elôretörés alkalmával foglyul ejtett misszionáriusok megszabadultak a biztos haláltól, hogy a portugál birtokban lévô Macao -- ez a ,,kullancs Kína hátában'' -- megmenekült a teljes pusztulástól, hogy a késôbbi hithirdetôk is beutazási engedélyt nyertek, -- egyszóval, hogy Kínában a kereszténység fennmaradhatott az új dinasztia idején, az egyesegyedül Schallnak volt köszönhetô. Ezt a tényt mindenkinek el kellett ismernie, még P. Magalhaesnak is. A hithirdetôk beszámoló leveleibôl egész új sorozatot lehetne összeállítani Schall címeibôl: ,,Ô Isten után minden kínai kereszténynek legfôbb menedéke'', ,,A kínai missziók védôbástyája'', ,,Kína misszióinak második megalapítója''.

Kétségtelen, hogy az 1650-1660-ig terjedô évtized a kínai missziók virágkora. Nem volt többé oly tartomány, melyben ne lettek volna keresztény hitközségek. Jezsuiták, ferencesek és domonkosok bátran hirdethették a kereszténységet Tang Jo-vang védelme alatt. Nem kellett többé veszélytôl tartani, ha nyilvános istentiszteleteket ünnepeltek. Csupán a jezsuita misszionáriusok alá tartozó egyházi kerületekben 100,000-re emelkedett a keresztények száma. Az évi gyarapodás általában 10,000 körül mozgott.

Tang Jo-vang nemcsak politikai befolyása révén tudott védelmet szerezni a kínai egyháznak, hanem igen jelentôs szolgálatot tett azáltal is, hogy eloszlatta az elôítéleteket, amellyel eddig sokan viseltettek a katolikus hittel szemben. El1 kellett ismernie mindenkinek, hogy nem lehet együgyûség az a vallás, amelynek ily nagyképzettségû papja van.

Schall, mint az ifjú császár tanácsadója, örök hálára kötelezte a kormányt és a népet egyaránt. A császári oklevéltárak számos tanúságát adják annak a nagyszabású tevékenységnek, amelyet ez az erôskezû ,,tárcanélküli miniszter'' a birodalomban kifejtett. Az asztronómiai hivatalt megreformálta; a munkanélküliség megszüntetése végett újjáépíttette Peking falait és a forradalom alkalmával lerombolt épületeket; az állampénztár kiadásait jelentôsen csökkentette azáltal, hogy beszüntette a mesés gazdagságú láma-templomok és bonz-kolostorok segélyeit; az éhínség- vagy árvízsújtotta területek lakosainak élelmiszert juttatott; a bonzokat kiszorította a kormányzati tevékenységbôl; megbélyegezte és rendkívüli szigorral büntette azokat a nagykereskedôket, akik visszaéléseket követtek el; a tisztviselôktôl lelkiismeretes munkát követelt; általános amnesztiát eszközölt ki az ártatlanul vagy kisebb bûnökért fogvatartottak számára; kíméletlen irtóhadjáratot indított a Kína kereskedelmét veszélyeztetô kalózok ellen, míg a császári hadseregben visszaállította az ellanyhult katonai fegyelmet. Sun-Csi császár külön gyûjteményben ôrizte meg Schall jelentéseit és elôterjesztéseit, melyeket idôrôl-idôre újra átolvasott.

Annak ellenére, hogy köztudomású volt Tang Jo-vang nagy befolyása az udvarnál, a hiú kínai elôkelôségek és a büszke mandzsu fôurak legtöbbnyire mégsem irigykedtek rá, mert valamennyiük bizalmát meg tudta magának szerezni önzetlenségével, nyíltságával és szeretetével. Valahányszor a kormánynak valami nehéz helyzetben kellett megoldást találnia, a mottó mindig ugyanaz volt: ki kell kérni Tang Jo-vang véleményét.

1659-ben történt talán utoljára, hogy P. Schall ismét kiérdemelte az egész nép háláját. A mandzsuk leghatalmasabb ellenfele, Cseng-Cseng-Kung kalózvezér hatalmas flottájával megtámadta Dél-Kína fôvárosát, Nankingot. Sokan azt hitték, hogy vége már Pekingnek is. Sun-Csi elôször vissza akart menekülni Mandzsuriába. Mikor e miatt az anyacsászárné éles szemrehányással illette, irtózatos haragra gerjedt. Ordítva jelentette ki, hogy jól van, ôt gyávának senki se tartsa, ezért saját serege élén fog nekirontani ellenfelének, és vagy gyôz, vagy ottmarad a csatatéren. Ahogyan most kardjával darabokra aprítja a császári trónust, úgy fogja felapríttatni azt, aki elhatározását egyetlen szóval is kifogásolni meri.

Az udvar fejetlenül állt ebben a pillanatban. Jól ismerték Sun-Csi vakmerô természetét. Tudták, hogy ha valóra váltja tervét, élve nem kerül ki az ütközetbôl. Pekingnek különös látványban volt része ezen a napon: hosszú, szomorú menetben vonultak Kína hercegei, mágnásai, miniszterei és udvari hivatalnokai a jezsuita rendház elé, hogy Tang Jo-vang segítségét kérjék!

Nem kellett csalódniok. Schall kész volt ,,a közjóért, a Jézustársaság dicsôségére és a missziók fennmaradása kedvéért életét kockára tenni''. (Emlékezések.) Másnap kora reggel bemutatta szentmiséjét, ünnepélyesen búcsút vett könnyezô rendtársaitól, majd belépett a császári palota kapuján. Sun-Csi elôtt térdreborult és nyíltan megkérte, ôrizkedjék attól, hogy könnyelmû elhatározásával romlásba döntse a birodalmat. Ô maga kész szemébe nézni a halálnak, de kötelességének érezte, hogy ezt a baráti figyelmeztetést megtegye.

A császárt lefegyverezte a szeretett Ma-fa hûsége és bátorsága. Más tábornok vette át a sereg fôparancsnokságát. Schall tanácsára a katonáknak magas zsoldot adtak. A császári hadak gyôztek és Nanking felszabadult. Tang Jo-vang pedig új jelzôt kapott, de most nem az uralkodótól, hanem a néptôl: ,,A haza megmentôje.''


Fájdalmas csalódás

Az események különös alakulása úgy hozta magával, hogy az egyszerû vándor, ki 1630-ban Peking kapuit átlépte, három évtized leforgása alatt a legmagasabb méltóságig emelkedett. Míg azonban milliók tekintettek Schallra csodálattal vagy irigységgel, addig ô maga teljesen átérezte, hogy munkájának igazi célját még mindig nem sikerült elérnie: Kína igazi ,,középpontját'', a császárt még nem sikerült megtérítenie. Sun-Csi még mindig nem nyitotta meg lelkét az isteni kegyelem napsugara elôtt, és Schall mindinkább érezte, hogy ez a nemes szándékú ember el fog veszni Krisztus Egyháza számára.

A reményt mégsem adta fel teljesen. Bízott minden látszat ellenére is. A sikertelenség nem csüggesztette, csak egyre alázatosabbá tette. Minél magasabb méltóságra emelkedett, minél többen hódoltak elôtte, annál inkább átérezte saját kicsiségét és erôtlenségét ahhoz, hogy Isten kiválasztott eszköze legyen a császár és Kína megtérítésére. Bûnösnek és gyarlónak vallotta magát, aki nem méltó ekkora feladat teljesítésére. 1657-ben arra kérte elöljáróit, küldjék hozzá Pekingbe a kínai rendtartomány szentéletû misszionáriusát, P. Le Fèvre Istvánt, hogy neki segítségül legyen nagy hivatása teljesítésében. Sajnos, Le Fèvrenek idôelôtt el kellett hagynia a császárvárost. Schallnak továbbra is helyt kellett állania Kína legfontosabb hithirdetôi posztján.

Sun-Csi császár 1658-ban 20. életévét töltötte be. Régen elmúltak már a szép idôk, amikor még Tang Jo-vang ott ült uralkodója lábainál egy kis zsámolyon, és magyarázta neki a katolikus tanítást és a parancsolatokat, miközben lábai a kényelmetlen ülésben teljesen elzsibbadtak, úgyhogy a fiatal császár saját maga segítette talpraállni mesterét. Mindez már csak a múlté volt, jóllehet Schall méltán írhatta magáról: ,,Sohasem szégyelltem Krisztus evangéliumát, sem a császár, sem bárki más elôtt. Minden lehetôséget felhasználtam.'' --  Maga Sun-Csi nagyon jól ismerte a katolikus hittant, sôt elôfordult, hogy saját maga kért katekizmusokat az újonnan megtértek számára. Hinni azonban nem tudott többé azzal a föltétlen megadással, amellyel Isten szava iránt tartozunk. Ám minél tovább késlekedett a döntô lépést megtenni, annál inkább föllángolt ereiben szenvedélyeinek perzselô tüze, mely elemésztette lelkében az erôt, hogy Isten valamennyi parancsolatát megtartsa; azt az erôt, amelyet egyszer régen már érzett magában, a kegyelem órájában, amikor megérintette lelkét az Úr Jézus élete és szenvedésének története. Egyre féktelenebbül vetette magát az élvezetek csábító karjaiba. A pogány papok ismét bebocsátást nyertek a császári palotába, míg másfelôl elhidegült a barátság, amellyel Ma-fát szerette. Öreg barátjának tiszta papi élete állandó csendes szemrehányás volt számára, amitôl szabadulni akart.

Sun-Csi császár tehát, akinek neve ,,Éghez igazodó uralkodást'' jelentett, hûtlen lett e névhez. Ezért el kellett vennie büntetését.

1658-ban meghalt a trónörökös herceg. Az asztronómiai hivatal -- ôsrégi szabályai alapján -- megállapította a temetésre legalkalmasabb idôt. Ám Enkote, a szertartások minisztere, egész önkényesen és az udvar tudtán kívül megmásította az idôpontot. Schall, hogy saját tisztviselôinek valami kellemetlensége ne essék, azonnal jelentést tett az udvarnál a történtekrôl. De a temetésen ekkor már túl voltak és a kínaiak szemében az esemény egyet jelentett azzal, hogy a császár nem hallgatott az ég szavára. Ami szerencsétlenség késôbb bekövetkezett, azt mind ennek a körülménynek rovására írták.

Nemsokára meghalt a trónörökös anyja.

Kevéssel utóbb az új trónörökös, aki 1660-ban született egy asszonytól, kit Sun-Csi férjétôl elrabolt.

Néhány nap múlva ez a másodcsászárné, akit az uralkodó szenvedélyesen szeretett.

Sun-Csi ôrjöngött a fájdalomtól. Hatvan udvaronc öngyilkosságot követett el. A kínai birodalom gyászba borult. A császár saját maga borotválta le a fejét, azzal az elhatározással, hogy elmegy bonznak. Csak okos édesanyja és Schall tudták visszatartani ettôl a lépéstôl. És most újból egyszer a régi bizalommal fordult régi barátja Ma-fa felé, amikor ezeket válaszolta soraira:

,,A te tanításod messze elterjedt már országomban. A te érdemed, hogy a csillagászati tudomány oly jelentôs eredményeket tudott elérni. Igen, Tang Jo-vang, én tudom jól, mennyit dolgoztál a birodalomért. Mindez örömmel tölti el a császár szívét! És te tudod mégiscsak legjobban, hogyan kell egy országot kormányozni. Jöjj hozzám sietve, hogy megbeszélhessük a teendôket. Jo-vang, ôrizd meg szívedben e szavaimat!''

A magábatérés órája azonban hamarosan elmúlt, és Sun-Csi újból az lett, aki volt: a bonzok barátja és az élvezetek hajhászója...

Ekkor jött érte a kiszámíthatatlan halál.

Sun-Csi súlyos himlôben betegedett meg, mely a mandzsuknál általában a biztos halált jelentette. Schall gondolkodás nélkül a palotába siet. Bebocsátást kér a nagybeteg uralkodóhoz, kinek most már a lelkérôl és örök üdvösségérôl van szó. Vagy, ha már személyesen be nem mehet, legalább szívlelje meg a szavakat, melyeket levélben küld be hozzá.

Sun-Csi visszaüzen: majd ha kissé jobban lesz, hívatni fogja Tang Jo-vangot. Jól tudja, hogy régi lelkiatyja most is változatlanul szereti ôt. De most bûnei miatt nem méltó arra, hogy Isten színe elé juthasson. Hogyha meggyógyul betegségébôl, ô maga is kereszténnyé lesz!

Hogyha... hogyha!... Ez a ,,hogyha'' már nem valósult meg. Három nappal késôbb, 1661. február 5-én meghalt az elsô mandzsu császár 23 éves korában, ki halála elôtt utoljára még töredelmesen megvallotta bûneit, -- és ôvele együtt sírba szállt Tang Jo-vang legszebb reménysége.

* * *

A következô három év nem hozott jelentôsebb változást az öreg jezsuita atya életében. A négy kormányzó, ki a kiskorú trónörökös, Kanghi helyett az országot irányította, Schallt állami méltóságának megfelelôen tiszteletben tartotta, és ,,a császár nevelôje'' címet adta neki.


A Kalendárium harmadszor és utoljára

Sun-Csi halála után P. Schall több idôt szentelhetett legkedvesebb foglalkozásának: az igazi lelkipásztorkodásnak. Az egész császári udvar csodálkozott azon, hogy ez a férfiú, ki a leghatalmasabb uralkodó és a legelôkelôbb fôurak barátságát élvezte, bármely percben kész volt rendelkezésére állni a legegyszerûbb embereknek is. Nem egyszer megtörtént, hogy a császár nála tett látogatása után félóra múlva már a legszegényebb viskóban látta el a betegek szentségével valamelyik haldokló hívét. Amióta az asztronómiai intézet igazgatói állását elfoglalta, felhagyott még a szorosan vett tudományos kutatómunkával is, csak hogy minél több idôt szentelhessen lelkipásztori feladatának. Így vált P. Schall nemcsak a császári udvar, de egész Peking apostolává. A keresztény hívek buzgósága igaz örömmel töltötte el a nagy misszionárius lelkét. Egy valami okozott csak fájdalmat szívének: a Kalendárium körüli vita egyházi részrôl még mindig nem záródott le.

A Magalhaes által felkavart kérdést 1651-ben terjesztették Róma elé. Az utazás körülményessége folytán az iratok csak 1653-ban kerültek a Szentszékhez. Augusztus 3-án jelent meg errôl az ügyrôl a hivatalos véleményezés, amelyet öt tudós teológus szerkesztett meg. Mint azonban ily esetekben néha megesik, a válasz kimondottan elvi kérdések körül forgott; tele volt tûzdelve ,,de'' és ,,ha'' szócskákkal; a voltaképpeni problémához nem szóltak hozzá, hogy ti. a jelenlegi helyzetben szabad-e P. Schallnak megtartania asztronómiai hivatalát, vagy sem. Amikor négy évvel késôbb kézhez vették Kínában a választ, nem lettek belôle sokkal okosabbak, mint azelôtt. Pekingben újból hosszas vitatkozások keletkeztek Schall és a kínai missziósfônök között, míg végül ez utóbbi elfogadta Schall magyarázatát.

Amióta az elsô vádaskodások megindultak a jezsuita tudós személye ellen, ez minden erôvel azon volt, hogy hibáiról leszokjék. Erôs önfegyelmezéssel most már sokkal inkább tudott uralkodni indulatosságán és maró gúnyolódásain. A rendi vizitátor annyira meg volt elégedve lelki elômenetelével, hogy Észak-Kína tartományfônökévé akarta kinevezni. Mindazonáltal késôbb elállott ettôl a tervtôl, mert Magalhaes és Buglio lebeszélték róla. Ez a két jezsuita idôközben visszanyerte szabadságát és egy második plébániát alapított Pekingben. Arra azonban most sem voltak kaphatók, hogy megbéküljenek P. Schall viselkedésével és hittérítési módszerével. Éppen ezért az igazi nagylelkû megbocsátás tanújelét adta Schall, amikor saját maga kérte a vizitátort, hogy P. Magalhaest engedje az ünnepélyes fogadalomtételre.

Ezidôtájt két új hithirdetô is jött a fôvárosba. Meglepetten látták, hogy rendtársuk kínai mandarinnak öltözve jár; nem tart kolostori napirendet; több szolgája is van, és még ennél is több ,,szembetûnô hibája''. P. Magalhaes és P. Buglio sem késlekedtek ezekrôl a hibákról a két új rendtársat felvilágosítani. Ehhez járult, hogy újból megjelentek elôttük az ,,ôszinte'' vádaskodók, akik egykor a fogságban vendégeik voltak. Az újonnan érkezettek pedig csalódva látták, hogy Schall pekingi házában édeskevés hasonló vonást találnak Ingolstadt, Lisszabon, Goa vagy Macao nagy rendházaihoz. Nem . is késtek rosszallásukat nyíltan kifejezni. Az ôsz, 68 éves Schallnak annál inkább rosszul esett ez a megnemértés, mert 30 év után éppen ez a két jezsuita volt elsô honfitársa, akivel a messze idegenben találkozott.

Egyiket a két új misszionárius közül nemsokára elhelyezték Pekingbôl. A másik viszont, P. Grueber, napról-napra jobban megismerte Schall igazi lelki világát. Az elôbbi heves támadóból nemsokára Schall leglelkesebb rajongója lett.

P. Grueber elöljáróinak azzal a megbízásával érkezett Kínába, hogy kutassa ki, nem lehetne-e Tibeten keresztül szárazföldi úton megközelíteni a Távol-Keletet. A protestáns Hollandia tengeri hatalmának megnövekedése ugyanis egyre bizonytalanabbá tette a portugál hajózást, fôképp pedig a katolikus hithirdetôk útját. P. Schall igen sok értékes adatot tudott ifjú rendtársának rendelkezésére bocsátani; míg ugyanis három éven keresztül Singanfu-ban tartózkodott, ô maga is tanulmányozta a kérdést. Ezenfelül a kínai kormánytól sikerült meleg ajánlósorokat szereznie a bátor utazó számára. Ez viszont a hosszú elôkészítés alatt szívesen segített Schallnak különféle írásbeli munkák elvégzésében. Másolatot készített a fôbb okmányokról. Baráti kapcsolataik végül is annyira szorosra fûzôdtek, hogy Schall átadta neki ,,Emlékezéseit'' is lemásolásra. Míg P. Grueber e napló lapjait olvasta, egyre inkább föltárult elôtte rendtársának igazi lelki nagysága. Búcsúzásukkor, 1661 áprilisában, nem volt többé nála ôszintébb híve P. Schall Ádámnak.

Három év telt el ezután, míg végre a vakmerô utazó Kínán, Tibeten, Nepalon, Indián, Beludzsisztánon és Mezopotámián keresztül, sok viszontagság után szerencsésen megérkezett Rómába, hol végre átnyújthatta általános rendfônökének a rábízott iratokat. Itt idôközben meghozták a végsô döntést a Kalendárium-ügyben: Schall nyugodt lelkiismerettel megtarthatja állását, mint császári matematikus. Hogy azonban semmi további nehézség föl ne merüljön többé, a végsô döntés terjesztessék a Szentatya elé.

VII. Sándor pápa hasonló értelemben döntött: engedélyt ad az állás betöltésére, melybôl annyi jó származik a kínai egyházra; egyben megadja hozzá az esetleg szükséges diszpenzációkat.

Az örömhír már nem jutott el a tudós jezsuitáig. Míg ugyanis P. Schall Ádám megnyerte ügyét Rómában, addig minden arra mutatott, hogy Tang Jo-vang elveszti Pekingben a másik, váratlanul rászakadt, megdöbbentô hazaárulási pert.

Milyen sors vár reá?

Végsô csalódás?

Vagy végsô gyôzelem?


A hazaárulási per

A világtörténelem a jó és rossz, az igazság és tévedés örök viaskodása. Bármerre terjedt eddig a kereszténység, a jó és az igazság hordozója, mindannyiszor fölemelte fejét ellene a gyûlölet és a gonoszság, ez az örök ,,mysterium iniquitatis''. A sátáni rombolásvágy éppen a legvirágzóbb missziók életébe szokott beletaposni. A hithirdetôket hiába akarná valaki felelôssé tenni, miért nem hárították el a veszedelmet.

Kínában Sun-Csi uralkodása idején számottevô hatalommá vált a kereszténység. Csupán Peking városában 13,000 hívô élt 1663-ban. Két katolikus templomban tartottak nyilvános istentiszteleteket. A katekéták bárkinek rendelkezésére állottak, hogy megmagyarázzák a hittant. Úrnapján óriási ünnepi körmenet vonult végig Peking egyik városnegyedén. Az Oltáriszentséget egykorú följegyzések szerint 800 keresztény hivatalnok kísérte! A katolikus hívôk nyíltan viselték ruhájuk fölött a kereszt jelét. Amikor a mandarinok fölesküdtek a kiskorú Kanghi császár négy kormányzójára, Tang Jo-vang az egész udvar fülehallatára ünnepélyesen fölolvasta a keresztény hitvallást.

A viharfelhôk 1664-ben kezdtek tornyosulni. P. Magalhaes és P. Buglio könyvet adtak ki ebben az évben, keresztény kínai tudósok közremûködésével. Ezt a címet írták rá: ,,Az isteni törvény eredete és elterjedése.'' Munkájukban az emberi nem egységébôl vonták le a keresztény vallás elfogadásának kötelezettségét. Nemsokára egy ellenirat jelent meg ,,Nem szabad hallgatnom'' címmel. A füzet visszautasítja a jezsuita írók néhány tételét, amelyek a kínai önérzetet sértik. Szerzôje Yang Kuang-Hsien csillagász, egyben hírhedt pekingi zugügyvéd és hivatásszerû uzsorás volt. P. Buglio, Szent Tamás Summa Theologica-jának kínai fordítója, hasonló kiadványban válaszolt ellenfelének: ,,Cáfolok, mert nem szabad hallgatnom'' címmel.

Éppen ezekben a súlyos fontosságú napokban, amelyek nyílt összeütközés kezdetét hirdették, váratlan szerencsétlenség érte P. Schallt: agyvérzést kapott, és csaknem teljesen megbénult. Alattomos ellenfele most elérkezettnek látta az idôt, hogy elôjöjjön rejtekébôl. Feljelentette hazaárulásért, idegen és káros tanítások hirdetéséért, valamint hamis csillagászati számításokért. Egymásután adta ki lázító röpiratait. A bonzok, valamint a néhai Sun-Csi császár elôtt üzelmeikben leleplezett udvaroncok készek voltak vagyonokat áldozni, hogy megvesztegessék és saját pártjukra állítsák a császári udvart. A négy kormányzó egyike, Szukszaha, titokban összejátszott Schall ellenfeleivel, és legmesszebbmenô pártfogásáról biztosította ôket.

Kínának ítélkeznie kellett a kereszténység fölött! A négy kormányzó elhatározta, hogy ebben az óriási fontosságú kérdésben a per lefolytatását két minisztériumnak: a kultusznak és belügynek adják át.

Az elsô nyilvános tárgyalást 1664. szeptember 26-án tartották meg. Nyolcan állottak a vádlottak között: a béna Tang Jo-vang, ifjú belga munkatársa, P. Verbiest, a vitát megnyitó könyv két szerzôje, valamint négy kínai, aki a munka szerkesztésében vett részt. Ezekben a viharos napokban, melyekben az egész kínai misszió jövôje forgott kockán, nem volt többé ellentét a misszionáriusok között.

A bírák kezdetben jól voltak hangolva a fôvádlott, Tang Jo-vang, valamint társai iránt. Tekintettel a fôasztronómus bénaságára, fölmentették a kínos elôírás alól, mely megkívánta, hogy a vádlottak térden állva feleljenek a hozzájuk intézett kérdésekre. Schallnak megengedték, hogy helyette Verbiest tolmácsolhassa mondanivalóját.

A vád elsô és legsúlyosabb pontja a hazaárulás vádja volt. Tang Jo-vang azzal a céllal férkôzött az asztronómiai hivatal igazgatói állásába, hogy Kínát idegen hatalmak kezére játssza. Schall ezt az állítást a leghatározottabban visszautasította. Sun-Csi császár emléktáblája a keresztény templomban kifejezetten hangsúlyozza, hogy akarata ellenére kellett a misszionáriust a csillagászati hivatal elfogadására kényszeríteni. Ez az érv meggyôzte a bíróságot.

A második kihallgatás tisztázni akarta a vádlottak szerepét a szerencsétlen könyv szerkesztésében. Továbbá feltették a kérdést, vajon azt állítják-e, hogy az elsô kínai császár Európából származott? -- A jezsuiták így feleltek: Ricci Máté világtérképe világosan mutatja, hogy Judea, az emberiség valószínû ôshazája, nem Európa, hanem Ázsia földjén terül el.

A bíróság ezek után külön bizottságot küldött ki, mely most heteken keresztül külön-külön hallgatta ki a vádlottakat. Ám akármennyire igyekezett is Yang, hogy a hazaárulás vádját süsse a hithirdetôkre, fáradságait nem koronázta siker. Az oklevéltárak írásai kétséget kizáróan bebizonyították, hogy a császár jóváhagyta a missziók mûködését. E mellett egy-két misszionárius még valóban nem jelenthet veszedelmet a kínai birodalomra.

Most hosszabb szünet következett a kihallgatásokban, mely idô alatt helyszíni bizottság utazott Macaóba, annak megállapítása végett, vajon a portugál település csak azt a célt szolgálja-e, hogy Portugália hadsereget menesszen Kína ellen.

Mikor azután a második vádpont tárgyalása újból megkezdôdött, már hatása mutatkozott annak a töméntelen pénznek, amelyet Yang hívei megvesztegetésekre fordítottak. A jezsuitákat mindjárt az elsô ülés foglyokká nyilvánította és súlyos bilincsekbe verette, az egy Schallt kivéve, aki állami méltóságot viselt. Hat héten keresztül keresztkérdések pergôtüzében kellett állaniok. Végül is december 27-én nyilvánosságra hozták a kihallgatások eredményét. Bûnösnek mondották ki a jezsuitákat abban, hogy egy keresztrefeszített néplázítót imádnak az ég és föld Isteneként. Súlyosbítja bûnüket még az is, hogy szerintük minden ember köteles e tanítást elfogadni, mert az egész emberiség egy bizonyos Ádámtól származik. Ennélfogva Tang Jo-vang megfosztandó valamennyi méltóságától; ügyét pedig további tárgyalás és ítélethozatal végett az igazságügyminisztérium hatáskörébe utalják. A többi hithirdetô fogolyként kezelendô; templomaikat le kell rombolni. Yangot viszont szemtelen szavai miatt kell felelôsségre vonni.

A kérdéses minisztérium 1665. január 15-én hozta meg ítéletét: Yangot -- mint elôrelátható volt -- fölmentették. Tang Jo-vangot megfojtás általi halálra ítélték. Társai 100-100 botütésben részesüljenek. Az idegen hithirdetôket számûzzék. Mindazonáltal az ítélet végrehajtását a minisztérium felfüggeszti mindaddig, míg Tang Jo-vang bûnössége minden kétséget kizáróan megállapítva nincs.

Ugyanezen a napon megkezdték a harmadik vádpont tárgyalását: Schall hamis csillagászati számításokkal hozott bajt a birodalomra. Minthogy pedig éppen másnapra, január 16-ra a Kalendárium napfogyatkozást jelzett, elhatározták, hogy a tényállás bizonyításához a legrövidebb utat választják: hivatalosan ellenôrizni fogják a másnapi napfogyatkozást. Az ég maga ítélkezzék a perben!

Másnap délelôtt hatalmas tömeg szorongott a pekingi csillagvizsgáló épülete körül. Odabenn megjelentek a legmagasabb elôkelôségek: a négy kormányzó, hercegek, mandarinok és tisztviselôk. Schall, kinek állapota az elmúlt napokban rendkívül súlyosbodott, légzési nehézségekkel küzd és idônkint elveszti öntudatát. Verbiest lázasan dolgozik a mûszerek beállításán. A kínai csillagászok, köztük Yang, az égi tünemény idejét háromnegyed órával korábbra jelezték, mint Verbiest számítása.

Izgalmas, feszült várakozás. Végre felkiált az idômérôt ellenôrzô tisztviselô:

,,Most van a kínaiak ideje!''

A nap továbbra is tisztán ragyog az égen.

Negyedóra múlva: ,,Most van a mohamedánok ideje!''

Semmi változás.

Az izgalom percrôl-percre fokozódik. Minden pillanat egy örökkévalóságnak tûnik. Verbiest bámulatos nyugalommal lép félre a távcsôtôl. ,,Még öt perc.'' Halálos csend. Egyszerre csak felkiált az idômérônél álló mandarin:

,,Most van a te idôd, Tang Jo-vang!'' -- és ebben a szempillantásban fekete árnyék jelenik meg a napkorong szélén. Diadalordítás hangzik a teremben. Egymást tapossák le az ottlevôk, hogy beletekinthessenek a távcsôbe. Teát kínálnak körül. Szinte el is felejtik, hogy miért jöttek össze. Schallt és derék belga munkatársát diadalmenetben kísérik vissza a börtönbe. A Birodalmi Híradó újból elviszi hírét az egész országba Tang Jo-vang új, fényes gyôzelmének. A kínai csillagászokat csupán a császár kegye ôrzi meg attól, hogy meg ne öljék ôket.

Schall perében ismét hosszas tanácskozások folynak. De végül is bûnösnek mondják ki az elsô két vádpontban, mely szerint hazaárulást követett el és káros tanításokat hirdetett. Megerôsítik az egyszer már hozott halálos ítéletet. Jóváhagyás végett azonban fölterjesztik a négy kormányzó tanácsa elé. Ezek viszont mégsem merik a felelôsséget vállalni. Hiszen veszedelmesnek minôsíteni az ég Uráról hirdetett tanítást, Schallt pedig hazaárulónak bélyegezni annyi lett volna, mint elítélni Sun-Csi császárt, aki mindenben helyeselte a Ma-fa eljárását. Vajon a most még kiskorú Kanghi nem fogja-e ôket egykor felelôsségre vonni ítéletükért? Nem szabad feledni azt sem, hogy Sun-Csi éppen Tang Jo-vang tanácsára tette Kanghit trónörökössé!

A kereszténygyûlölô Szukszaha kormányzó azonban minden erejével azon volt, hogy végezzen a hithirdetôkkel. Ezért csak egy lehetôség maradt: el kell ejteni az elsô két vádpontot, és újra fel kell venni a harmadikat. 1665 februárjában tehát elölrôl kezdôdött a per.

A vádlottakat ettôl kezdve megint nap-nap után a tárgyalóterembe hurcolták. A fagyos téli éjszakákat szennyes, nyirkos börtönlyukakban töltötték, rozsdás bilincsekkel összeláncolva. Elérkezett a nagyböjt ideje. Schall, ki ,,egykor oly sokszor beszélte el könnyekig meghatva az édes Üdvözítô szenvedéstörténetét, bámulatosan erôs lélekkel viselte ezt a rengeteg meggyalázást, anélkül, hogy legkisebb jelét adta volna türelmetlenségének'', írták az egykori szemtanúk. ,,Lehet, -- mondotta egyik rendtársának -- hogy ezzel kell elégtételt nyújtanom a jó Istennek azért, hogy más dolgaim miatt az imádságot annyiszor elhanyagoltam.'' Magalhaes és Buglio, kiket a sok szenvedés testileg nagyon megviselt, a többi rabok megtérítésén fáradoztak. Verbiest viszont fáradhatatlanul dolgozott, hogy összeállítsa a legjobb érveket és a legcsattanósabb válaszokat az esetleg elôadódó kérdésekre. Feladata nem volt könnyû. A kormányzók tanácsa ugyanis -- hogy fedezze magát a császár esetleges késôbbi bosszúja ellen -- egybehívatta a koronatanácsot! A jezsuiták P. Verbiestre bízták, hogy az uralkodói ház tagjainak ezen az értekezletén elôadja védelmüket. Nem kis dolognak ígérkezett az európai csillagászat helyességét napnál fényesebben bebizonyítani ennyi hozzánemértô hallgató elôtt. Ha ki tudja mutatni, hogy bármely helyen, bármely idôpontra elôre meg lehet állapítani bármely korongnak árnyékát, és így megmagyarázni a napfogyatkozás európai számítását, akkor a kínai csillagászokat talán csak sikerül megcáfolnia?

Amikor azonban a koronatanács egybegyûlt, ki volt már adva a jelszó: ,,Legmagasabb helyrôl óhajtják a nyugati csillagászat elítélését, az tehát téves!'' Mindazonáltal tíz ülésre volt szükség, amíg a tanács fel tudta fogni ezt a módfelett ,,világos'' logikai következtetést. Végre azután elérték azt, hogy a jezsuiták iránt jóindulatot tanúsító tagok elfásultak, vagy már egyáltalán meg sem jelentek az összejövetelen.

Kína mágnásainak elhúzódó tanácskozásai a birodalom területén az utolsó évtizedek legnagyobb szenzációi voltak. Hiszen a legfelsôbb koronatanács már több mint 20 esztendeje, 1644 óta nem tartott üléseket! Végre azután 1665 áprilisában kimondották az ítéletet: Tang Jo-vang és hét társa hazaárulás bûnében vétkesek, és ezért feldarabolás általi halál vár reájuk.

Kína népe tisztelettel vette tudomásul a legfelsô ítélôszék szavát. Úgy fogták fel az eseményt, hogy bár Tang Jo-vang kétségtelen érdemeket szerzett valamikor, most a közjó érdekében fel kell ôt áldozni. Hogy valójában milyen drámák játszódtak le a fôvárosban, arról nem szereztek tudomást. Pedig ami itt történt, valóságos regénye volt az életnek. Schall és jezsuita társainak perével egyidejûleg ugyanis külön vizsgálat indult meg az asztronómiai hivatal csillagászai ellen. Állandó keresztkérdésekkel sikerült is annyira zavarba hozni némelyiküket, hogy egymással, sôt önmagukkal is ellentmondásokba keveredtek. Így azután bizonyítottnak minôsítették a vádat, mely szerint igazgatójukkal egyetemben ôk is vétkesek voltak abban, hogy nem a Kalendárium szerinti idôben temették el azt a herceget, akinek halála annyi balsorsba keverte Kínát. Schall tehát végül saját maga esett áldozatul lelkiismeretességének, amellyel egykor feljelentette az egyedül hibás Enkote minisztert, hogy ezzel megmentse alkalmazottait.

A halálos ítélet aláírása a császárra várt.


Az utolsó szó elhangzik -- az égbôl

Ezekben az aggodalomteljes, szomorú napokban váratlanul üstökös tûnt fel az égen. Abban az órában pedig, amelyben Kanghinak alá kellett írnia a szörnyû ítéletet, hatalmas földrengés rázta meg a várost. A császár és édesanyja rémülten menekültek az omladozó palotákból, elvegyülve a fejét vesztett lakosság soraiba. Odakinn irtózatos vihar tombolt. Valami rettenetes bûnnek kellett történnie, hogy az ég ily fenyegetôen mutatja ki haragját!

Valóban, az ég nem egyszer szól bele hatalmas szavával a földi élet történéseibe. A kínain kívül pedig nem volt nép, melynek annyira vérébe ment volna, hogy engedelmeskedjék az ég szavának!

Hogy kiengeszteljék a haragvó eget, azonnal általános amnesztia-rendelet jelent meg. Schallt és társait szabadon bocsátották. A legnagyobb sietséggel újból egybehívták a koronatanácsot. P. Verbiest most már szabad emberként állhatott a bíróság elôtt, hogy megvédje öreg mesterét. Bátorsága, állhatatossága és nyugodtsága láttán egyik mandzsu herceg nem tarthatta vissza a csodálat kifejezését: ,,Ez valóban nagyszerû, hûséges jóbarát!''

A tanács, mely eleve elhatározta már Schall fölmentését, az ország színe elôtt mégis meg akarta ôrizni a törvényesség színezetét. Ezért az ügyet újból az igazságügyminisztérium hatáskörébe utalta. Ez új tanúkihallgatást rendelt el. Rövidesen közölték az eredményt: Schall és társai semmi szerepet sem játszottak a hibás temetési idô megállapításában. A halálos ítélet tehát semmis. Az ítélet azonban még legfelsôbb megerôsítésre szorul.

Az ég újra közbeszól.

Pusztító tûzvész tör ki a császárpalotákban. Kanghi saját szobái áldozatul esnek a lángoknak.

Most azután megjelenik a rendelet. A koronatanács utolsó, 12. ülése végleg kimondja Tang Jo-vang és rendtársai ártatlanságát. Bûnbakot azonban kellett találni, ezért öt keresztény csillagászati tisztviselôt lefejeztettek.

Az ég közbeszólása elhárította a legsúlyosabb veszedelmet. Mindazáltal P. Schall szenvedéseinek még nem szakadt vége, és vele egyidôben szenvedett az egész kínai katolikus misszió. A hithirdetôk állandó rettegésben éltek, mikor hajtják végre velük szemben a számûzetési parancsot, amely nem vesztette el érvényét Schall fölmentése után sem.

* * *

Egy napon P. Schall Ádám magához kérette valamennyi Pekingben tartózkodó rendtársát. A betegszoba csendjében az ô lelkéhez is szólott az ég, aminek nyomán valóban hôsies elhatározás érlelôdött meg benne. Az egybegyûlt atyák jelenlétében P. Verbiest felolvasta a bûnvallomást, amelyet Schall mondott neki tollba: Egybehívta e helyre a jelenlevô rendtársakat, akik az egész Jézustársaságot jelképezik számára. Egybehívta ôket, nem azért, hogy védje magát, hanem, hogy ,,megtört szívvel bûnbánó vallomást tegyen''. Az elmúlt évek folyamán sok tekintetben rossz példát adott: engedetlen volt fölötteseivel szemben; túlzottan elnézô volt alárendeltjei iránt; sokat vétkezett szeretetlenséggel, különösképpen a Pekingben élô rendtársakkal szemben; ,,mindezekben és más elkövetett bûneimben vétkesnek vallom magamat... és amíg csak élek és beszélni tudok, nem szûnöm meg töredelmesen mondani: mea culpa, mea maxima culpa''. Ne higgye senki, hogy csak a sorscsapások pillanatnyi sugallata íratta vele ezt az önvallomást. A történtekben Isten figyelmeztetô szavát látja. ,,Miként hosszútûrô irgalmassága mind e mai napig kegyesen megtûrt engem a Jézustársaságban, úgy hiszem és remélem, hogy imáitokra és érdemeitekre való tekintettel most már elnyerem a kegyelmet, hogy mindvégig állhatatosan kitarthassak. Peking, 1665. július 21-én.''

A felolvasás megtörténte után béna kezébe vette a tollat, és sajátkezûleg aláírta alig kibetûzhetô nevét: ,,Jo. Adam Schall.''

Rendtársai megrendült lélekkel hallgatták a csodálatos önvallomást. ,,Krisztus Urunk jutalmazta meg ezzel azt a szeretetet, amellyel Schall az ô szenvedéstörténete iránt viseltetett'', írja Verbiest. Egy másik rendtársa ezeket írja: ,,A legnagyobb kitüntetés, amelyben földi életében részesült, hogy méltónak találtatott börtönt és bilincseket, nyomorúságot, gyalázatot és elítéltetést szenvedni az Úr Jézusért.''

* * *

Egyre nagyobb elhagyatottság borult a halálos betegen fekvô Schallra. A számûzetési rendeletet társaival szemben végrehajtották. Huszonegy jezsuita, három domonkos és egy ferences hithirdetô útnak indult Kanton felé. Majd saját házából is kiûzték ôt, mert bosszútól lihegô ellenfele, Yang, az asztronómiai hivatal új igazgatója, éppen az ô lakását követelte irodai helyiségül. A keresztény templomban elpusztították az összes képeket és szobrokat; a császári emléktáblát darabokra zúzták. Majd új kihallgatásokra hurcolták Tang Jo-vangot, akit halottas szekéren szállítottak a bíróságra. Végül is a kormányzókat idegesítette már Yang állandó alkalmatlankodása, és megtiltották, hogy tovább zaklassa ôket és a jezsuitát.

Schall állapota egyre rosszabbodott. Végre 1666 Nagyboldogasszony ünnepén, kínos halálszenvedés után lelke elhagyta ezt a földet, hogy megjelenjék a legfelsô bíró: a mindenható Isten elôtt, akiért egész életét áldozta.

Holtteste mellett Peking utolsó, még el nem ûzött misszionáriusai imádkoztak; azok, akikkel együtt szenvedett az elmúlt két év sok viszontagsága közt: Verbiest, Magalhaes és Buglio:

,,Körülfogtak az alvilág gyötrelmei,

Hatalmukba kerítettek a halál tôrei.

Szorultságomban az Urat segítségül hívtam,

Istenemhez kiáltottam,

S Ô meghallgatta szent templomából szómat,

Hozzá intézett kiáltásom a füléhez jutott.

A föld megindult és megreszketett,

Alapjukban megrendültek a hegyek...

Lenyúlt a magasból, megfogott,

Megszabadított hatalmas ellenségeimtôl...

Megfizetett nékem az Úr igaz voltom szerint,

Megjutalmazott kezem tisztasága szerint.''

(17. zsoltár.)

P. Schall meghalt. Meghalt elhagyatva, méltóságaitól megfosztva ô, kinek hithirdetôi élete soha nem is képzelt eredményeket mutatott fel. Mi volt tehát munkájának végsô mérlege? Vereség vagy gyôzelem?

Minden jel arra mutatott, hogy Kína, amelynek megtéréséért Tang Jo-vang 44 hosszú esztendôn keresztül küzdött, kimondta a halálos ítéletet a kereszténység fölött. A nagy misszionárius tehát elvesztette a harcot. Így látszott a helyzet Schall halálakor, 1666-ban.

De mégsem! ,,Az ég megbosszulja azt, aki megszegi az isteni törvényeket.'' Kínának ez az ôsi jelmondata soha még oly nyilvánvalóan nem mutatkozott meg, mint Tang Jo-vang sorsában!

Legyen hát az utolsó szó az égé:

1666: Schall meghal keserû magányban, megfosztva javaitól és méltóságaitól.

1667: Közpénzek elsikkasztása miatt kivégzik Szukszaha kormányzót, a keresztényüldözôk legfôbb pártfogóját.

1668: A rágalmazó Yang, a gyûlölettôl izzó ellenfél, agyvérzést kap és megbénul, akárcsak egykor Schall.

1669: Rájönnek, hogy Yang hamis Kalendárium-számításokat végzett. Kivégzik bûnéért, és még ugyanazon a napon új igazgatót nevez ki az ifjú Kanghi császár az asztronómiai hivatal élére: P. Verbiest-et, Tang Jo-vang hû barátját és védelmezôjét! Ettôl kezdve egészen a 19. század közepéig jezsuita, majd lazarista misszionáriusok látták el Kínának ezt a nagyfontosságú hivatalát!

1670: Egész Kína ámulva olvassa a Birodalmi Híradóban, hogy a négy év óta sírjában pihenô nagy Tang Doktor újból visszanyerte régi méltóságait. A koronatanács hat tárgyalás után arra a meggyôzôdésre jutott, hogy az összes vádak Yang rágalmain alapultak. Schall ezért ismét visszahelyezendô egykori rangjába.

Kanghi császár saját maga emeltetett emléket a nagy keresztény mandarin sírhantja fölé, a következô felirattal:

,,Szól a császár, ki az utolsó tiszteletet kívánja megadni egykori elsôosztályú rangban állt szolgájának:

E hûséges hivatalnokomnak legfôbb érdeme, hogy minden testi és lelki erejét egész odaadással uralkodójának és a közjónak szentelte. Császári kötelességem és jogom, hogy részvéttel adózzam a nagy halott emlékének, és hogy ôt poraiban is dicsérettel illessem érdemeiért!... Te, Tang Jo-vang, valóban halhatatlan dicsôséget és örök tiszteletet szereztél nevednek.''

1671: A jezsuita misszionáriusokat szabadon bocsátják Kantonból, számûzetésük helyérôl, és újra visszatérhetnek munkaterületükre.

1692: Hálából Tang Jo-vang és Verbiest érdemeiért megjelenik Kanghi császár híres rendelete, mellyel vallásszabadságot ad a kereszténységnek.

1742: A Mandzsu-dinasztia évkönyveiben örök idôkre megörökítik Schall és munkatársai emlékét. Egy mondat az évkönyvbôl:

,,A Kínába jött idegenek valóban nagyképzettségû és mélylelkû tudós férfiak voltak. Nem kívántak maguknak sem dicsôséget, sem anyagi javakat, mert csak eszméik terjesztésének áldozták életüket.''

P. Schall Ádám nem volt szent. Bizonyosra vehetjük azonban, hogy a mennyekben nagyobb most az ô dicsôsége, semhogy rászorulna földi életében elkövetett botlásainak kimagyarázására.

Hithirdetôi munkájában, ha csak az elért eredményeket tekintjük, akkor is messze túlszárnyalja valamennyi kortársát. Aki azonban mélyebbre fürkészô tekintettel szemléli életét, nemcsak a külsô sikerek után fog ítélni, hanem elmondhatja majd P. Verbiest szavaival: ,,Abban a tényben, hogy a jó Isten 44 éven át tartó ernyedetlen munka után elvett mindent tôle, ami ember elôtt csak kedves lehet e földön, a kiválasztottság legbiztosabb jelét kell látnunk.''

Gyönyörûen hirdette a ,,Nagy Tang Doktor' érdemét az emlékmû, amelyet még Sun-Csi császár állíttatott egykor:

,,NAGY BUZGÓSÁGGAL SZOLGÁLTA ISTENÉT,

NAGY HÛSÉGGEL SZOLGÁLTA CSÁSZÁRÁT.

Ó, TI VALAMENNYIEN,

MATEMATIKUSOK ÉS CSILLAGÁSZOK,

VEGYÉTEK PÉLDAKÉPÜL ÔT!''


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)