Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Perlaky Lajos Életbátorságra vezetô kalauz Rádióbeszédek Nihil obstat Dr. Antonius Szokolay censor dioecesanus Nr. 1142. Imprimatur Strigonii, die 19. Aprilis 1932. Dr. Julius Machovich vic. gen. Tartalomjegyzék


Perlaky Lajos: Életbátorságra vezetô kalauz. Rádióbeszédek

Nihil obstat

Dr. Antonius Szokolay censor dioecesanus.

Nr. 1142. Imprimatur. Strigonii, die 19. Aprilis 1932.

Dr. Julius Machovich vic. gen.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Életbátorság

A részvét mûvészete

Az otthon

Édesanyánk képe

A családi élet mûvészete

A mai nevelés bûnei

A takarékosság mûvészete

A nyelv a vádlottak padján


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1932-ben jelent meg a Királyi Egyetemi Nyomda (Budapest) kiadásában.


Életbátorság

(A rádióban elhangzott 1931. december 8-án)

A mai kor pszichózisához -- midôn az emberek nem az évektôl öregednek meg, hanem: a lelküktôl -- hozzátartozik, hogy a szívekben kihûlôfélben és kialvófélben van: az életbátorság erénye.

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Tény az, hogy a modern technika gigantikus és grandiózus kereteit építette meg az emberi életnek... Drótok zizegnek, turbinák örvénye zúg, gépek zakatolnak... könyvek, munkások, tôkék tömegei versenyeznek, hogy rafinált és nagyarányú kényelemmel tegyék boldoggá a század emberét, akinek egy szép napon nem fog meglepetést okozni, ha a holdat lehozzák a földre, vagy ha a földgömb elkezd nyugatról keletre forogni... (Wells)

A boldogulás gépháza robbanásig fûtve: ... és soha annyi loccsanás a hidak alatt, ... soha annyi összetört, démonoktól hajszolt ember, soha annyi megkínzott, láthatatlan tövisekkel koszorúzott emberszív, mint manapság.

A világháború, amely a mi finom és nagyra tartott Európánkat egy óriási hullaházzá változtatta, amelynek lövészárok-ravatalán kilencmillió Ábel véres teteme penészedett a gyökerek alá: mindnyájunkat elkoptatott, felôrölt, lefokozott és megrontott.

A halott milliók mellett itt járnak köztünk élô testekben a félig megholt lelkek milliói, azoknak a millióknak feláldozott és elsodort nemzedéke, akiket -- Remarque szava szerint -- a háború megölt, anélkül, hogy a gránát széttépte volna. Itt van a szörnyû örvények forgatagából hazakerült harmincévesek nemzedéke: akik az iskolapadból kerültek a lövészárokba, és ott vérbe és halálba temették az élet legszentebb éveit, ... egy nemzedék, amely alig felejtette el az édes anyatej ízét, s ölelés helyett meg kellett tanulnia ölni -- nehogy ôt magát megöljék...

Itt van a hazajöttek nemzedéke: akik csak fél helyet mernek elfoglalni az élôk között, akik beleôszülve a véres kereszthordozásba, úgy érzik, hogy soh'se fognak többé napfényre vergôdni az Élet sötét alagútjából...

Itt van a mai fiatalság, amely mint történelmi törmelék, mint ócskavas: felhasználatlanul pusztul el a szemünk láttára. Egy generáció, amelynek élete nem tavasszal, hanem ôsszel kezdôdött; fiatalok, akik midôn felhalmozott energiáikkal be akarnak lépni az életbe: arra ébrednek, hogy minden hely el van foglalva ...

Hiszen a mai éhségnyomor -- minden szörnyûsége dacára is: nem a legnagyobb nyomor a világon... Hol van azoknak a nyomora, akik valaha szebb napokat láttak?... Akiknek lassacskán úszott el minden a zálogházi batyukendôkben: elôször a tizenkétszemélyes ezüst, azután a szônyegek... végül a futtatott aranyszívecske a nefelejcses kôvel, a fehér függöny és csipkés vánkosciha... Hol van azoknak a nyomora, akiknek torkát egy egész életen át fojtogatja a kielégítetlen álmok vonagló és sorvasztó fájdalma? Hol vannak a nagy remények hajótöröttei, az összezsugorodott lángelmék, akiknek fénye kiégett a közöny hamujában, az elpuskázott egzisztenciák nyomora, akik elôtt bezárul minden ajtó, akik hófehér hajjal jutottak a beismeréshez, hogy életük elvérzett a legszebb álmokon és terveken?

Nézz körül, hány emberarcon van ma kialudva az emberfény, ó hány ember ébred manapság arra, hogy egy hang belülrôl, a szív sötét tárnájából rászól tisztán és érthetôn: ,,Felesleges ember vagy!... hiába éltél!...'' Hány emberarcra van manapság ráírva Gorkij szörnyû szava: ,,Nekem már minden mindegy!...'' Hány sír domborul az élet országútján, amelynek fejfáján a születés és halál dátuma között, láthatatlan írással írva áll ez a nagy szó: ,,hasztalan...''

Hasztalan küzdöttem, hasztalan feszítettem neki a vállam, hasztalan kezdtem el újból és újból -- semmise sikerült...

Szomorú valóság, hogy az élet sok harcosa elvérzik, mintha a Sors és Végzet túlereje nekiugrana a torkának és leteperné ...

Túlerô??... Sors??... Végzet??... Nem, ilyen sötét és vak hatalmak nincsenek.

A Sorsnak nincsen olyan túlereje, hogy egy életet a hôsiesség glóriájától megfosszon, hogy letapossa és megsemmisítse egy élet kereszthordozásának és küzdelmeinek belsô értékét, hogy egy munkás, lelkes, harcos életet -- haszontalanul eltöltött életté fokozzon le ...

Kedves hallgatóim! Foerster könyvében leírja, hogy a spanyol partokon zátonyra futott és elsüllyedt egy angol hajó... Csónak csak asszonyoknak és gyermekeknek jutott, a matrózoknak szembe kellett nézniök a biztos halállal. Mikor a menekülôk eleveztek a süllyedô hajótól: egyszerre lelkesült éneket hallottak felzendülni... Hátranéztek és meglátták a legénységet a födélzeten és megismerték a dalt: ,,Good save the King'' -- az angol nemzeti himnuszt. Így süllyedtek el: nem átkozódva, nem kétségbeesve, hanem felemelt fejjel, mint hôsök -- akiket a halál le nem gyôzhet... A csónakban maradottak sápadt-fehéren meredtek a halálkórusra és szívük kimondhatatlan megindultságában összeszorították ajkukat... Soha, de soha nem fogják -- mondották késôbb, miután partot értek -- elfelejteni ezt az éneket és ezt a süllyedô hajót, amelyrôl a bátorság és önuralom nagy himnusza szállt az ég felé!

Mélyen tisztelt hallgatóim! Azt hiszik, hogy ezt a példát csak a szirteken lehet követni? Nem gondolják, hogy ami nagyban a tengeren, a halál fenséges pátoszában hôsies: azt kicsinyben a hétköznapok szürkeségében is lehet utánozni?

Igen! azt, amit a haldokló tengerészek megtettek a spanyol sziklákon, azt mi is megtehetjük az élet kisebb-nagyobb zátonyain, hiszen az élet hôsiessége nem abban áll, hogy kevés legyen a bajunk, hanem hogy helyén legyen a szívünk...

Az élet hôsiességérôl nemcsak azok a vaskeresztek beszélnek, amiket a mellünkre tûztek, mialatt szólt az ezred zenekara -- az élet hôsiességérôl beszélnek azok a könnyek is, amiket egy szegény varróleány hullat a selyemingekre, amiken heti tíz pengôért dolgozik, s amelyek oly csábítóan ragyognak a kirakatokban... Errôl beszélnek: anyák könnyei, akik apák is tudtak lenni a gyermekeikért; mártírasszonyok könnyei, akiket az esküjük odaláncolt egy betyár férj oldalához; menyasszonyok könnyei, akiknek fején érintetlenül hervadt el a mirtuszkoszorú; tudósok könnyei, akiknek egy egész élet munkájáért penészes kenyér jutott.

Az élet hôsiességérôl beszélnek a mosásban és napszámban elrongyolt kezek, amelyek mégis tele vannak simogató gyöngédséggel, mikor holtfáradtan hazajönnek gyermekeik körébe... a fáradt öreg munkásarcok, a verejtékes ingek, a varrógépek, amik nyomormeséket zakatolnak ...

Az élet hôseirôl beszéltem! Múltkoriban egy hatalmas szálloda öreg cselédje összeroskadt a vásárcsarnok elôtt. Fejét ráhajtotta a káposztáslevelekre, és mielôtt a mentôk megérkeztek volna: párna helyett káposztáslevelek között lehelte ki halhatatlan lelkét az utcán. És mikor a szegény öreg embernek ôsz fürtökkel behavazott fejét ott láttam feküdni a targoncán: azt gondoltam magamban, hogy íme ezek a káposztáslevelek minden babérnál szebben koronázzák meg a kimerültségtôl halálba roskadt öreg cselédnek: a Munka hôsének fejét...

Mélyen tisztelt hallgatóim! Olyan idôket élünk, hogy az élet egyszerû, csöndes leéléséhez is egyre hôsibb bátorságra van szüksége az embernek. Olyan idôket élünk, hogy mindnyájunknak fel kellene írnunk Carlyle nagy szavát, amit fölíratott fia ágya fölé: Dolgozni! -- és nem kétségbeesni!

Mert ma elveszett ember az, aki a Sorssal szemben elveszti a fejét, és elôre megnyerte az élet nagy játszmáját, aki egy fejjel magasabb tud lenni a saját végzeténél. Manapság mindenkinek meg kell tanulnia az életnek azt a bátorságát, amely nem ismer hajótörést, amely egyetlen szál roncson a talpa alatt még mindig remélni tudja, hogy fellobogózva fog befutni az élet kikötôjébe ... Ma minden ember címerpajzsára azt kell rávésni: Dum spiro -- spero! = amíg lélegzem -- remélek! Akármilyen csapás éri is az embert, így kell szólnia önmagához: ,,Nem akarok -- és nem fogok összetörni...''

Ha valamikor, úgy ma nem szabadna elfelednünk, hogy embernek lenni -- annyi, mint hôsnek lenni; az élet bizony csatatér: holtakkal, rokkantakkal, sebesültekkel. Azért ha valaki tíz évig küzdött, ha mindent elkövetett és mégsem boldogult -- mondja Wells --, akkor is várjon még újabb tíz évig, mielôtt azt mondaná, hogy ô ,,szerencsétlen...''

Hiszen -- mint egy híres író mondja --: ,,A Sors kalapácsa hozzátartozik életünkhöz, a földön azok az értékes emberek, akiket a Sors pöröllyel dolgoz ki keményre ...''

Az bizonyos, hogy ,,az élet bátorságát nem a sok szerencse adja meg, hanem a sok csapás'' -- a bátran, felemelt fejjel átélt keserû órák önmaga fölé emelik az embert. Minden szenvedésben ugyanis, amit Isten ránk bocsát, ott van a fölhívás: ,,Ember légy nagyobb, légy tisztább, légy erôsebb!... nôj a magasba s emeld fel szemedet még magasabbra.'' A cédrus, a tölgy, a pálma a viharban nô -- az ember is, hiszen az igazán nagy szenvedés nem tör és zúz -- hanem felemel!...

Azért testvérem! ha igazán nagy Golgotát jártál végig az életben, el fogsz jutni a nagy szívek ama magaslatára: ahol magad áldod meg a szenvedéseidet!

Igen, nekünk embereknek itt a csillagok alatt: feltétlenül szükségünk van szenvedésre, mert a szenvedés nemesíti az embert.

Megpróbáltatásra a szívnek éppoly szüksége van, mint a vasnak tûzre. ,,Babérkoszorú csak vérzô homlokon terem'' -- mondja Tasso. Szókratész kezében méregpohárral a legnagyobb, Homérosz és Milton vakon írják a legszebb költeményt, a süket Beethoven alkotása a IX. szimfónia, és Dosztojevszkij soha nem írja meg a ,,Bûn és Bûnhôdés''-t, ha élete nem csupa Golgota... Mi volna nekünk Krisztus, ha nem volna öt sebe -- és fején nem volna töviskoszorú?

Szent Ferenc, a Nagy Umbriai, aki maga is vakon szerzette a ,,Naphimnusz''-t, egy ízben bement egy házba, ahol azzal fogadták, hogy a ház lakói nagyszerûen élnek, mindenben bôséget látnak, mire a szent így szólt társához: ,,Menjünk innen, mert ahol szenvedés nincsen, ott -- áldás sincsen!''

Tény az, hogy a szenvedés lágy patakokat nyit fel az ember szívében és megtanít arra, amire az ujjongó és boldog szív soha meg nem tanítana. Mennél többet szenvedett valaki, annál hajlékonyabb arra, hogy testvért látó szemmel és testvért ölelô szeretettel nézzen maga körül. Mindenki tapasztalhatta magán, hogy aki embert sírni lát: ájtatos lesz, mintha valami nagy és néma gyászszertartáson volna jelen, s lényének minden jóérzése felmozdul, hogy megszüntesse a bánat vízcseppjeinek hullását, amiknek könny a neve.

Ismertem az életben egy nagyon púpos és nagyon csúnya leányt. Ennek a szegény leánynak eleve le kellett mondania a hódítások és sikerek amaz útjáról, amit más leányoknak a szépségük nyújt. Ôt azonban a púpja nem tette keserûvé, hanem belenyúlt a szívébe, hogy onnan vegyen elô rózsákat, mosolyt, emberfényt, jóságot... Az emberek, akik fáznak és szenvednek a saját lelkük fagya és üressége miatt: megérezték e púpos leány lényében a napfényt, akinek minden könnyre volt egy sóhaja, minden örömre egy mosolya. Mindenki szerette ôt -- és ô is mindenkit szeretett!...

Látják, hölgyeim és uraim! -- így válhatik két púpból -- két angyalszárny!

Igen, a szenvedés felpuhítja mint ekevas a rögöt, az emberszívet, a lélek a szenvedés árán jut el mélyebb önmagáig. Mindenki, mennél nagyobb pokolköröket járt meg az életben, maga tapasztalhatta, mikor valami nagy csapás érte: rögtön valami mély változás, megrendülés és megtisztulás ment végbe a lelkében. A könnyek talán elhomályosították a szemét, de ugyanakkor kimostak belôle minden porszemet! ... Éppígy magunkon tapasztalhattuk, hogy boldog napjainkban átsiklik szemünk a szenvedôkön, megindulás nélkül tudunk elmenni a legvérzôbb sebek mellett, egész természetesnek tartjuk, hogy az emberek leroskadjanak keresztjeik alatt és beletörôdjenek keserves nyomorukba. Ó Istenem! milyen egészen más szemmel nézünk a szenvedôkre, ha a Golgotának ugyanazt a szakaszát mi is megjártuk már!... Milyen más színben látjuk az életet, az embereket, a világot -- ha szemeinket tisztára mosták a könnyek és a zokogás!... A vigasztalás, a részvét: a legnagyobb emberi mûvészetek egyike, amire azonban csak a szenvedés tanít meg.

Mikor Wilde Oszkárból, Anglia körülrajongott írójából, az ,,Élet királyá''-ból -- ahogy magát nevezte -- a readingi fegyház ,,C 33''-as számú fegyence lett: akinek csíkos rabruhában kellett naponta kezében csajkával egy sorba állnia London földalatti söpredékével, -- ezt írta levelében barátjának, André Gide-nek: ,,Amiért a szenvedésnek e sötét taposómalmát kibírom, azért van, mert megismertem egy csodás érzést, amit eddig soha nem ismertem, s ez a -- részvét!

Vigasztalódjál tehát testvérem a vigasztalásban és érezni fogod, hogy a te lelked is felüdül... Van az amerikai ,,keep smiling''-mozgalomban egy költôi gondolat, tudniillik, hogy éppen ma, amikor a föld megszûnt a ,,mosoly országa'' lenni -- kötelességünk a kereszt és bánatok alatt roskadóknak nevetô arccal elébük menni és életre ébreszteni ôket... És ez nem kis dolog! -- egy embert életre ébreszteni.

,,Tessék mosolyogni!'' Ez van kiírva öles plakátokon Amerikában minden utcasarokra, ami felhívás akar lenni a gondkorszak emberéhez, hogy ne veszítse el a lélek kenetét, az öröm olaját. Hiszen a nevetés olyan, mint a harangszó, -- aki mosolyog, az mindig a jobbik énjét tárja a másik felé, ezért tud bezörgetni a legelzártabb szív kapuján is...

Francesco, Assisi nagy Szentje, mikor hallotta, hogy az egyik fráter roskadozva a mázsa nehéz zsák alatt, hangos énekszóval tér haza kéregetô útjáról, nagy örömében felugrott, eléje szaladt és szó nélkül megcsókolta a fráter vállait, amelyek énekszóval hordozták a zsák nehéz terhét.

Én azt ajánlom tehát: ahelyett, hogy folyton csak a magunk szerencsétlen sorsán töprengenénk, nézzük a másokét is. ,,Nézz föl az égre! -- mondja egy híres író -- ott van az Isten, nézz le a földre! ott lesz egyszer a koporsód, ... és nézz körül embertársaid között, és ezreket fogsz találni, akiknek rosszabb sorsuk van, mint teneked!''... Az Úristen azért engedi itt sétálni közöttünk a koldusokat, a lerongyolt éhezôket, a féllábúakat, a világtalan verkliseket, az idegsokkos katonákat, a csontváz arcúak egész szomorú körmenetét, hogy belássuk: mi még igen szerencsés emberek vagyunk!...

Ne mondd azért, hogy te vagy a világ legszerencsétlenebbje! Ugye van két kezed, amit nem adnál ide tízezer dollárért sem, ugye van két szemed, amit nem szúratnál ki a világ minden kincséért sem?!... Szegény vagy-e tehát te, akinek két keze, két szeme, akinek olyan kincseid vannak, amit nem adnál a világ minden kincséért sem cserébe?... Ne mondd azt se, hogy elhagyott vagy, hogy egyes-egyedül állsz a világon! Létezésed kapujában ott állt két csodás lény, akikrôl még királyi koronával fejünkön is csak alázattal lehet beszélni -- az édesapád és édesanyád ... Voltak tanítóid, voltak barátaid, volt aki megértett... És volt valaki, aki egy személyben Apa és Anya, barát és segítô maradt akkor is, ha mindenki elhagyott -- aki legláthatatlanabbul, de leghatalmasabban segített --, ez a csendestárs: az Isten!

Azt gondolod, hogy aki a fület alkotta, az maga nem hall?... aki a szemet alkotta, az maga nem lát?... aki az emberszívet megöntötte, annak magának nincsen szíve?... Kedves testvérem! hidd el: nincs egyetlen csontocska se benned, ami ne az ô Kezét hirdetné. Azért gondolj arra, hogy minden verejték és minden könny, a hangtalanul elviselt fájdalomnak minden könnycseppje az Ô tenyerébe hull, és egyszer mint gyémánt ott fog ragyogni abban a koronában, melynek aranyát a szenvedéseidbôl öntötték meg ...

Tagadhatatlan, hogy vannak, akik valósággal kéjelegnek az élet sötéten látásában... Ezek az emberek mindent fekete fátyolon át néznek, a rózsán is csak a tüskét látják, a sas szárnyain is csak porszemet keresnek! Ezek nem tudják meglátni az élet napsütéses partjait, ezek mindig csak a kétségekrôl beszélnek, melyek az embert egyre mélyebbre temetik ...

Beethoven pesszimizmusában eljutott odáig, hogy azt mondotta: ,,Egy fát jobban szeretek, mint egy embert...'' Egy híres író pedig ezt irattá fel sírkövére: ,,Hogy ne kelljen embereket látnom, a föld alatt vettem ki magamnak lakást... Vándor! ne idôzz síromnál!... Átkozz!... szidj!... taposs rám, ahogy tetszik... csak arra kérlek, menj el! menj el! ...''

Az bizonyos, hogy nincs közöttünk egyetlenegy se, aki azt mondhatná, hogy itt a földön, ebben a földi életben megtalált mindent, amit szíve keresett. A könnyek nem apadtak ki ma sem és nem is fognak kiapadni soha. A szenvedésben mindnyájan testvérek vagyunk, a különbség csak annyi, hogy egyik a száján hordozza a szenvedést, másik a szívében...

De az is bizonyos, hogy amint nincs emberi élet nagy fájdalmak nélkül, úgy nincs emberi élet nagy örömök nélkül sem.

Vannak az életben zavartalan örömök, a békének és boldogságnak olyan túláradó pillanatai, amikor ízelítôt kapunk a mennyország öröm-óceánjából. A mennyországot éreztük minden igazi jócselekedetünk után, amiben nem volt féreg, s a szívünk halkan kimondotta: Isten! -- ezt neked cselekedtem!... Ezt éreztük, amikor egy békülésre felénk nyújtott kezet el tudtunk fogadni, s a lelkünk azt súgta, hogy odafönn az angyalok összemosolyogtak. Ezt éreztük, mikor évtizedes verejték árán felépült a ,,családi ház''-unk s mi elôször léptük át a napraforgós kicsi kert ajtaját... amikor egy apró embermadárka elsô lépését tette kitárt karunk felé... amikor a leányunk ott állt menyasszonyi fehérben a boldogság tündéri oltára elôtt... amikor a fiúnknak mellére tûzték a szignum laudiszt... amikor viszontláttuk hosszú évek után az öreg édesanyánkat, aki nem tudott meghalni, mielôtt még egyszer meg ne ölelt volna minket... Aki tagadja, hogy van mennyország: az nézzen bele a saját szívébe, s gondoljon arra a pillanatra, amikor elôször hajolt a bölcsô fölé s onnan egy kicsi madárszív elôször csicseregte: ,,Mama! ... papa!''...

Mélyen tisztelt hallgatóim! Van egy paradicsom itt a földön, amelynek útjait mi valamennyien bekalandoztuk egykoron: a gyermekévek boldog paradicsoma ... Ó, áldottak a mezôk, amelyen végignyargaltunk lovacskázva, a rétek, ahol labdáztunk... a hegyek, amelynek tetején sárkányt eregettünk... a por, amelyben golyóztunk... a patak sodra, amely malmunkat hajtotta, papírcsónakjainkat vitte.''.. Sajnos, az ember rendesen csak akkor ismeri fel ennek a paradicsomnak a varázsát, mikor lement már fölötte a Nap, és megnôttek az élet árnyai... Mi Édenkeresôk: a Múlt paradicsomát rendesen csak romjaiban ismerjük fel, az Ifjúság Édenkertje is akkor lép elénk tündöklô sugárözönnel, mikor az Élet óráján a mutató az esti órákat mutatja ...

Ekkor reszketnek fel az emlékezés aranyködén át a múlt álomképei: a boldog játékok és kedves társak, akik már rég a föld alatt alusznak ... Az az ócska karosszék, amelynek kopott bôrtámláján oly édes volt Robinzont olvasni... Régi dalok muzsikálnak ilyenkor bennünk, amiket nem dalol már senki... felreszket a régi havas karácsonyesték gyertyafénye, amelynek lángjai csonkig égtek, s amiket az édesanyai kéz nem gyújt meg többé... Igen! ez volt a gyermekkor édes paradicsomkertje: elmúlt, elsüllyedt, mint egy rózsákkal beborított sziget...

A nyomor könnyel és gyásszal folyja körül a világot, s annak ködében annyi fény elalszik, hogy az emberek észre sem veszik, hogy van még egy paradicsom itt a földön, amelyben egy sugár tündököl az elsô Paradicsom fényébôl... Az egymásért és egymásnak élô család -- akik, mikor gyûrût cseréltek: szívet és sorsot cseréltek, akik vállt a vállhoz vetve hordozzák a keresztet -- egy darab az elveszett Paradicsom tündéri kertjébôl. A boldog házasság egész biztosan a legnagyobb jó, amit ember elérhet itt a földön. Az Édenkért másik darabja az igazi barátság: mikor két ember megérti egymást... ó, vigyázzon, ôrizze meg az, akinek ebbôl része jutott...

A nyomor, a gond, a küzdelem roppant folyamában vannak, nem merem mondani paradicsomok, de kis szigetek: a békének és boldogságnak olyan kis szigetei, amik emlékeztetnek a Paradicsom tündérkertjére... Emberi jóság, szeretet, a segítô jószándék teremtette meg ezeket a boldogságszigeteket... Arra a fehérfüggönyös szobára gondolok, ahol egy öreg édesanya ül és varr éjfélig... arra a megszokott drága arcra gondolok, amit megpillantunk, mikor szemünket kinyitjuk, szeretünk, mihelyt karunkat ki tudjuk tárni, erre a gyöngédség-kehelyre, amibôl sohase fogy ki számunkra a részvét, a mosoly, a sóhaj...

Arra a kórházi ágyra gondolok, amelynek szenvedéseit egy Kéz gyöngédsége tette elbírhatóvá: egy kéz, amely oly fehér és puha, mintha csak fájdalom enyhítésére teremtette volna Isten.... Azokra a virágos házakra gondolok, amelyekben az utca sarából -- ahol a Nyomor kezet fog a Bûnnel -- kiemeltek egy árva gyermeket, és napsugaras otthonnal ölelték körül... Azokra az embersorsokra gondolok, amelyek roncsokká törnének, ha segítô kezek testi és lelki kenyérrel nem tartanák ôket a víz színe fölött s nem ajándékoznák meg az újrakezdés, a felegyenesedés bátorságával.

Azok, akik kéjelegnek az élet sötéten látásában, gondoljanak vissza az édesanyai szempárra, amely ôket oly sokáig elkísérte... a gyermekjátékukra: arra a falovacskára, amelybôl késôbb egy simogató jócselekedetük fakadt... a könyvekre, amelyek új célok felé feszítették lelkük vitorláit... a jóbarátokra, akiknek bíztató szava mentette meg ôket az összeroskadástól...

Minap olvastam valahol, hogy Berlin egyik legforgalmasabb utcáján az autóbusz elütött egy rongyos kis proletárgyereket. Mielôtt az eltaposott piciny madárszív az utca aszfaltjáról felröppent volna örök fészkébe, az Isten ölébe, haldokolva megszólalt: ,,Mondják meg a tanítónéninek, hogy tiszteltetem!''... Egy úr, aki hallotta ezeket a szavakat, utánajárt a dolognak, hogy megtudja: ki lehet az a tanítónô, aki felé ez az utolsót dobbanó szívecske oly hálás üzenettel fordult... Sok szaladgálás után kinyomozta, hogy az egy külvárosi iskola tanítónôje, aki azonban nem emlékezett, hogy valami különösebb jót mûvelt volna ezzel a növendékével... Legfeljebb egy almával, egy cirógatással és egyszer egy kócból csinált huszárral ajándékozta meg az árva kisfiút... Lássák, hölgyeim és uraim! egy rongyos babából, egy törött játékszerbôl, egy simogatásból a fénynek olyan tengere áradhat egy egész emberi életre, hogy be tudja ragyogni még azt a sötétséget is, amely a halál órájában hull le reánk!...

Szólnom kell végül arról a paradicsomról, amit a magas öntudattal végzett kötelességek nyújtanak az embernek. Higgyék el: nem a beteljesedett vágyakban, a megvalósult álmokban, hanem a hûségesen betöltött kötelességekben van adva az élet paradicsoma.

Ezt hallom kizengeni a falusi kovácsmûhely víg kalapácsütéseiben, -- a dalt, a jól végzett munka boldogságának dalát. Az eke vágta barázdák a szántóvetô, a kenyér Mûvészének ekéje nyomán: szememben egy nagy és szép költemény sora, amely a boldog öntudattal végzett munka paradicsomáról beszél...

Mezôkön és domboldalakon állunk. Vajon a természet nagy-nagy szépsége nem egy megmaradt darabja-e magának az elvesztett Édenkertnek? Nem az Isten Arca mosolyog-e fel egy csillagokkal telehintett május este szépségében?... egyetlen hóvirág kelyhében nem lép-e vajon elénk teljes fönségében a mi Atyánk, ki mennyekben vagyon?... A virágok szeretnek minket, szeret a fa és szeret a bársonyzöld fû, amely szônyegként fekszik lábaid elé... szeret a tenger, mely fénylôvé teszi gondolataidat. Amíg fejünk felett csillagok ragyognak és van zöld lomb a fán -- szép az élet.

Igen, kedves hallgatóim! Ha a föld maga nem is válhatik többé paradicsommá, ha megvan bennünk az örülnitudás mûvészete: meg fogjuk az életben találni azokat a stációkat, ahol új erôre kaphatunk, hogy felemeljük és továbbhordozzuk keresztjeinket.

Tanuljuk meg tehát ünnepelni az élet apró perceit, tanuljuk meg a nagy átlényegülést: szeretetet csinálni a fájdalomból, hiszen szenvedni kell, hogy jókká lehessünk ... sokat szenvedni, hogy még jobbá lehessünk.

Gondoljunk arra, hogy akármennyire tele van is az élet borús felhôkkel --, mögöttük mégis csak ott ragyog az Isten örökké kék égboltja. Gondoljunk arra, hogy semmi se sikerül oly jól az életben, mint ahogy reméljük, de semmi se oly nehéz, oly sötét és reménytelen, -- mint ahogy félünk tôle. Az akadályok arra valók, hogy legyôzzük ôket, és senki se pusztulhat el, aki felismeri, hogy ô maga mit ér. Ne feledjük, hogy az igazi boldogság forrása bennünk vagyon, éppen azért semmiféle hatalom se képes arra, hogy nyomorulttá tegye azt, aki igazán tudja akarni, hogy az élete sikerüljön...

Ne feledjük, hogy minden fájdalom keserûsége elbírhatóvá lesz abban a pillanatban, mihelyt belátjuk, hogy minden szenvedés végcélja -- a lelkünk tovább nevelése ... Ne feledjük, hogy akármi történik is az életben, az ember fölénye diadalmaskodhatik és bebizonyíthatjuk, hogy lelkünk mélyén -- az Élet minden szörnyûsége dacára is -- mi vagyunk a Sors urai...

Ne feledjük, hogyha megfeszítjük minden erônket, ha fölvértezzük magunkat a hôsiesség páncéljával a Sors csapásai ellen és tovább dolgozunk a régi hûséggel -- a siker visszapártol hozzánk. Végül ne feledjük, hogy az élet hamuesôt szór az emlékekre, a jókra is, a fájdalmasakra is -- és a legfájdalmasabb dolgokat is egyre mélyebbre temeti...

Az élet nehéz, olajfahegyi óráiban nézzünk tehát fel a csillagokba, mint a napkeleti Háromkirályok... és ott fogjuk találni a mi betlehemi csillagunkat is, amely szívünkbe zengi:

,,Ember! nem szabad ... nem szabad ... nem szabad leroskadni soha!''


A részvét mûvészete

Nemrégiben olvastam, hogy Párizsban meggyilkolva találtak egy embert, aki a Faubourg St. Honoré egy magányos házában egyedül, elhagyottan élt... Elvitázhatatlan nyomok mutattak arra, hogy a gyilkos, aki irtózatos erejû fejszecsapásokkal végzett áldozatával, mielôtt szörnyû tettének színhelyét elhagyta volna -- a szobában levô kis kanárimadarat -- megetette ...

A vizsgálat során mindez részletesen beigazolódott... Mikor a tettest a vizsgálóbíró megkérdezte: mi vitte arra, hogy véres munkája után a kis madár sorsáról gondoskodjon, a gyilkos zokogva azt felelte, hogy nem bírta volna elviselni, hogy ez a kicsi madárszív elpusztuljon.

Lássák, mélyen tisztelt hallgatóim! -- minden ember szívében, még egy gyilkos szívében is van egy kicsi kert... Egy rózsákkal befuttatott, elzárt, titkos kicsi kert, amelyben a szánalom, a jóság, a részvét virágai nyílnak.

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Bevallom ôszintén, hogy diákkoromban egyszer én is csaknem gyilkosságra vetemedtem.

Megpróbáltam ugyanis egy nyulat lelôni...

A nyúl oly közel volt, hogy ez sikerült is volna, ha a kis nyomorult, ahelyett, hogy elszalad -- meg nem fordul ... és rám nem néz... A nyúl megállt -- és rám nézett: egy csodálkozó, kedves, világosbarna szempár.

A mérleg egyik serpenyôjén ebben a pillanatban ott állt a pompás nyúlgerinc gombóccal... az elsô vadászkaland izgalmas dicsôsége ... a vadász szent joga, és mindez követelte, sürgetve kívánta, hogy a gyámoltalan jószágot, tôlem pár lépésnyire, áldozzam fel... Egyetlen hang könyörgött csak a szegény, ostoba, tehetetlen jószágért -- és az egyetlen hang erôsebb volt mindennél.

Ekkor éreztem elôször, hogy van bennünk egy szerény, halk hang, amit csak mi hallunk... Egy a hárfáénál is halkabb hang, amivel szemben hiába tesszük mérlegre a gyôzô jogát, az erôs erôsségét, ez a hang -- a szenvedôkért, az alulmaradottakért, a legyôzôttekért beszél.

Igen -- mélyen tisztelt hallgatóim! --, vannak az emberi szívnek olyan érvei, amiket az ész nem ismer, meg nem ért, s amelyek mégis erôsebbek az ész minden szavánál...

Példa az életbôl... Este van ... kopognak az ajtódon. Egy betörô külsejû, rosszarcú, sportsapkás alak áll elôtted és néhány fillérért könyörög... Ott áll elôtted megroskadva, feltûrt gallérral, eltaposott tornacipôben... A haja vadul és elszántan a szemébe lóg ... De te energikus ember vagy, aki röviden szoktál végezni az ilyen csavargókkal, akik úgyis elisszák az összekoldult garast... Tehát: fel is út! -- le is út!...

Látszólag igazad van!... De ekkor egy hang, ami nagyon mélyrôl jön, elkezd beszélni hozzád és ezeket mondja:

Gondolj arra, hogy megtaposhatta az élet ezt a testvéredet, míg idáig jutott!? ... Gondolj arra: mi lesz az ô szívetlen szívébôl, ha mindenki elutasítja? ... Gondolj arra, hogy az ész minden korholása dacára is valami simogatóan meleg érzés fog a szívedben felfakadni, ha lelkedbe nyúlsz, hogy onnan kivégy egy garast... egy darab kenyeret, vagy egy tányér meleg levest...

Gondolj arra, hogy egy tányér levessel újra emberfényt tudsz gyújtani azon a sötét arcon és abban a sötét szívben, amelyben már rég lezuhant az egész világ ... Gondolj arra: hátha a te fiad kopogtatna idegen ajtókon és elzavarnák meghallgatatlanul?!... És ha nem a te fiad? ... hát ez a fiú nem szintén egy édesanyának és egy édesapának a gyermeke? ... Gondolj arra, hogy ezt az elkallódott csavargót is a féltô ölelésnek anyai szerelmesei ölelték át egykoron, s egy apa hangtalan áldással ôt is megáldotta... Gondolj arra, hogy egy anyai szív valahol a távolban megérzi azt a tányér levest, és te életedben fogsz találni utadon egy rózsát, amit az ô áldása küldött...

Így beszél bennünk a szív titkos mélységében egy csöndes, szerény, halk hang ...

Van-e közöttünk csak egyetlen egy is, aki abban a néhány ünnepi percben, amit lelkünknek szentelünk, ne hallotta volna ezt a hangot? ... aki ne látta volna, legalább néhány pillanatra, az Isten arcát, az Isten szemeit megvillanni a lelke sötétjében? ... aki ne érzett volna valami gyöngéd borzongást, azt a tétova, de izgató feszültséget, hogy tenni kellene valami szépet, nagyot, testvérit, legalább egyszer az életben?!

Mélyen tisztelt hallgatóim!

E szívfutam, e mély bensô ölelés, e mindnyájunkban élô vágy, hogy Lélek legyünk egy Lélekkel szemben: a Részvét.

Ehhez az érzéshez rendesen csak akkor jut el az ember, amikor már megjárta a maga meredek és magányos Golgotáját, akkor tud testvért látni a másikban, mikor szemeit tisztára mosták -- a könnyek és zokogás. (Hiszen csak figyeljük meg, milyen jókedvûek a vakok, és milyen finomszívûek egymás között a szegények.)

Az bizonyos, hogy boldog napjainkban, az öröm napfénye alatt szemünk átsiklik a szenvedôkön, minden megindulás nélkül tudunk elmenni a legvérzôbb sebek mellett, azok mellett a könnyek mellett, amelyek a földre hullanak, de az égre fecskendeznek ... Egész magától értetôdônek tartjuk, hogy egyik testvérünknek három autója van -- a másik testvérünknek egyetlen cipôje sincsen ... Csak mikor már a mi kenyerünk is sós lett a könnyeinktôl, ha már mi is megjártuk azt a csöndes ösvényt, ami a Kálváriára vezet, ha átestünk a második születésen, a könnyek keresztvizén, akkor tudjuk megérteni: hogy mindaz, amit mi élôlények itt a földön teszünk és gondolunk, távolról sem olyan fontos, mint amit szenvedünk!

A részvét mûvésze elôtt az egész világ tulajdonképpen nem más, mint egy nagy Getszemáni kert. A Getszemáni kert egy darabja az az eldugott falu, amelynek sarában és ködében annyi fény elalszik, ahol az embert senki se érti meg... A Getszemáni kert az a kórházi ágy, amelyen valaki felsóhajt: ,,nem bírom tovább!'' ... Getszemáni kert lehet az a márványtól ragyogó palota, amelyben a csillárok fényözöne sem olthatja el egy boldogtalan asszony szívében az árnyakat... Getszemáni kertje lehet valakinek az a besüppedt sírhant a temetôben, amelynek dombja alatt egy koporsó fekszik, amibe befektették a szívének egy darabját is... Getszemáni kert lehet az a kicsi hónaposszoba, amelynek vaságyán az Élet korbácsütéseitôl megostorozva, mi is kimondjuk a nagy keresztfai szavakat: ,,Istenem, Istenem!... mért hagytál el engem?''

,,Óh, az emberek nem is tudják, hogy a Getszemáni kert milyen nagy... és mennyien jártak benne!... Hogy mindnyájan jártunk benne.'' (K. Jerôme.)

Igen, mikor már sokáig éltünk együtt az emberekkel, mikor a kicsi örömökbôl nagy örömök lettek, a nagy szenvedésekbôl kis szenvedések, mikor megjelenik arcunkon az a szelíd mosoly, ami könnynek is beillene: akkor látjuk csak, hogy az életben nincsenek gyôzök és legyôzöttek, hanem mi valamennyien szenvedôk vagyunk. Akkor látjuk csak, hogy minden ember élete: egy hatkötetes regény.

A részvét mûvészete éppen ott kezdôdik, mikor meg tudjuk látni, hogy a külsônk alatt csodálatosan egyformák vagyunk... Lelkünk legmélyén mindnyájunknak tulajdonképpen csak két kérdés rejtôzik, s e kettô körül forog az életünk: mi boldogítja és mi búsítja a szívet? Két dolog -- mondja Bonsels -- minden idôkön keresztül ugyanaz maradt az emberekben: a nevetésük és a sírásuk. Évezredek múltak el, de mosolyunknál ma is átsuhan arcunkon az a titokzatos fény, ami nem e világról való, s a fájdalom ma is ugyanolyan kerek, tiszta csöppeket sajtol a szemünkbe -- se nagyobbakat, se kisebbeket -- mint évezredekkel ezelôtt...

Ó, mélyen tisztelt hallgatóim! az életünk nagysága ma is oly kevésbôl áll: kicsiny örömökbôl, kicsi mosolyokból -- és nagy könnyekbôl... Csak az a baj, hogy az emberek nem látják meg a szegényes, apró örömöket és végtelen nagy bánatokat, amelyek közt az emberek átélik életüket. Pedig csak szét kellene néznünk a magunk körében, csak végig kellene mennünk nyitott szemmel az utcán, hogy szembetaláljuk magunkat a kis életek nagy szenvedéseivel.

Nézz tehát körül a magad kis világában és fogsz találni testvért, akinek képében maga az Isten lép eléd és kérdi: ,,Szeretsz-e engem?'' ...

Itt van az a szegény, törékeny asszony, akit anyádnak hívsz, az örökké dolgozó kezeivel, lelkének sok-sok elsúrolt, elmosogatott, elpazarolt, semmivé lett muzsikájával... Ha a részvét mûvésze vagy: szentnek fogod látni a ráncot a homlokán, és le fogsz borulni a porba az elôtt a két fáradt, öreg, mosogatásban elrongyolt kéz elôtt, amit megszentelt a szenvedés és önfeláldozás ... Ott van a feleséged! -- Ó, ki ismerné fel a korán öreggé lett asszonyban az egykor viruló, bájos, koszorús, boldog nászfényben sugárzó menyasszonyt?!... De te a részvét mûvésze vagy, aki tudod, hogy ennek a hervadtarcú asszonynak szépségét a viruló gyermekei rabolták el, és az édesanya régi szépsége, mint láthatatlan menyasszonykoszorú, ott pihen a lánya szôkén felvillanó hajának selymében.

Vagy kimész az utcára... Itt hoznak szemközt veled egy rabot, szuronyok között, megvasalt kezekkel... Az emberek megfordulnak, és gyilkos kíváncsisággal, szájtátva bámulják a szerencsétlent... De te a részvét mûvésze vagy és ki tudod olvasni a halk és mégis oly forró könyörgést a két szemébôl: ,,Ne bámuljatok rám!... Engedjetek elvonulni ezen az úton, amely a megalázás cserepeivel és tüskéivel van amúgy is teleszórva'' ...

Azután itt vonulnak el elôtted szomorú körmenetben, akik az életükkel szenvednek és nem a szájukkal... Jönnek fáradt munkások: verejtékes ingben, kormosan, testben és lélekben feketén ... Ha te a részvét mûvésze vagy: a mésszel befröcskölt arcukon is meg tudod látni a megadás, a sorsfelettiség golgotás vonásait... Ó, ezek a csöndes, gondokba mélyedt munkások, akik hónuk alatt egy kis csomaggal a sötétedô utcákon hazafelé sietnek ... Ó, ezek a türelmes, minden fillért megbecsülô munkásasszonyok, akiknek árnyéka rávetôdik a lebocsátott függönyökre, amint a varrógép fölé hajolnak... mennyire érdemesek, hogy megöleljük ôket!...

Itt jön szembe veled egy kis varrólány, a maga nôies becsvágyának szerény pompájában, egy józan, csinos, virágos kis blúzban, ami annyi vágyat és annyi sebet takar. Ha te a részvét mûvésze vagy: el tudod olvasni e kis szív fölött az egyetlen jobb ruháján az emberi szótár legszomorúbb szavát -- lemondani!

Az utca porában gyerekek golyóznak... Mai gyerekek: durvák, rosszak, hangosak. De te a részvét mûvésze vagy s így tudod, hogy ez a rossz gyerek a lövészárokból hazakerült reumás, idegsokkos, ezer sebbôl vérzô édesapától és az élelmiszerboltok elôtti ácsorgásban felôrölt édesanyától született... Tudod róla, hogy a szénszünetes iskolában növekedett, és többet nevelt rajta a grund, a plakát, az utca, a mozi, mint a szülôi ház és iskola. Hogy fényes gyerekszeme alighogy megnyílt a világ látására, máris megtelt könnyel... Korán megtanulta azt a szomorú szót: ,,nincs''. S mikor te arra gondolsz, hogy ez a rossz gyerek apa nélkül nôtt fel, hogy gyerekszobáját szétlôtték a gránátok, hogy elrabolták tôle az élet legszentebb éveit, szeretni fogod nemcsak a magad jól nevelt, ápolt, széltôl is óvott gyermekét, hanem szeretni fogsz minden gyermeket, mennél kócosabb, mennél rongyosabb, annál féltôbb öleléssel.

Egy másik kép az életbôl: Bekopogtat hozzád az a bizonyos kellemetlen vendég, aki mindig a legrosszabbkor jön, s akit különben is az egész család ki nem állhat... Ha nem vagy a részvét mûvésze, belôled is kitör a harag: Rettenetes! már megint itt van!... Hát ezt az alakot már sohasem fogom lerázhatni a nyakamról. Mi közöm nekem az ô sok bajához? ...

De ha megtanulod a részvét mûvészetét, másképp beszélsz. Ó Istenem! -- gondolod magadban -- milyen szomorú sors is lehet kellemetlen embernek lenni, akinek senki se örül, ha jön. Mit éreznék én, ha nekem fordítanának hátat az emberek ... ha szöknének elôlem? ... legjobb esetben erôltetett mosollyal nyitnának ajtót? ... Ha ilyet tapasztalnék: nem válnék én is kellemetlenné, keserûvé? ... De hát mi lehet az oka, hogy ilyen tüskébôl font emberré lett ez az ember? ... Talán napfénytelen volt gyermekkorában az otthona? ... Talán az igazságtalanság kövei hullottak rá, s ezért ölt meg minden szeretetet magában? ... Talán semmi se sikerült neki, amihez hozzáfogott az életben? Talán egy nehéz keresztfát, egy összetört élet roncsait hordozza szívében? ... Ó Istenem! ki tudja, hányesztendôs szenvedés van eltemetve arcának egy-egy sötét vonása mögött? ...

A részvét mûvésze az -- mondja Foerster --: aki ilyenkor úgy érzi, hogy neki kell valamit jóvá tenni abból, amit az élet elmulasztott e kellemetlen vendéggel szemben, azért nem sérti ôt hideg szóval, hanem letérdel szívéhez, letérdel életének ama sok-sok összetépett, eltaposott virága mellé, és juttat egy kis fénynyalábot azokból a fényekbôl, amit tôle az élet meg nem tagadott...

Így látja meg a részvét mûvésze, hogy minden emberi bûn mögött egy emberi tragédia lappang, hogy minden ember lelke egy mélységes tengerszem, hogy egy-egy aranyszemecskét minden lélekben lehet találni. A világon tehát csak azért vannak elesettek, szegények, kicsinyek, szenvedôk, szomorúak, hogy legyen, akihez odavihessük a szívünk felét, a lelkünk melegét...

A részvét mûvésze úgy hajol az emberi szívek és sebek fölé, mint az az édesanya, akit múltkor láttam, amint benéztem egy ablakon... A szobában, ahova benéztem, egy gyerek feküdt egy ócska ágyban, az ágy szélén ott ült az anyja és kezében gyertyalánggal nézte, kimondhatatlan gyöngédséggel nézte, hogyan alszik a kisfiú, hogyan járnak ki és be fújtatva bordái? A fiú csapzott hajú, szeplôs fiúcska volt, nem volt szép arcú gyerek, de én az anya arcán láttam, hogy ô nem tudja, vajon a gyereke szép-e vagy csúnya?... Ô úgy szereti, ahogy kapta ... Neki csak az a fontos, hogy álma víg-e vagy szomorú ... boldog lesz-e vagy boldogtalan? ... hogy be van-e takarva? ... És mikor ezt az anyai arcot láttam, arra gondoltam: nem nézhetnénk-e mi is egy anya szemével a világot? Nem az volna-e a részvét legmûvészibb foka, ha egy édesanyai szempár gyöngédségének röntgen sugarával tudnánk átvilágítani az életet, az embereket -- a jókat is, a szerencsétleneket is...

Mélyen tisztelt hallgatóim! Nekünk nevelnünk kellene magunkat a jóságra -- ami nem gyöngeség --, meg kellene tanulnunk látni, hogy megtanuljunk szeretni. Sajnos, minket az iskolában görög nyelvre tanítanak. Kérdem: nem volna-e helyesebb, ha a lélekápolás, a részvét, a gyöngédség mûvészetét tanítanák rendes tantárgy gyanánt? Nem az volna manapság a legfontosabb nevelôi feladat, hogy az embereket ismét felebarátokká neveljük? Ha arra tanítanánk már kiskorában a gyermeket, hogy ne üsse le botjával a virágokat, mert késôbb embereket fog megütni... hogy ne vigye el fészkébôl a madárfiókákat, mert késôbb nem fog egy anyaszív vergôdésével sem törôdni?!...

Igen, meg kellene tanítanunk ezt a generációt, hogy hintsen mennél több napfényt maga körül ebben a hideg és szeretetlen világban, és ne okozzon hiábavaló szenvedést még egy féregnek sem, hiszen mit tudjuk azt mi, hogy mekkora egy madárszív keserve, akinek a fészkébôl a fiókáit elvittük? Meg kellene tanítanunk arra, hogy minden jócselekedet, egyetlen pohár víz, amit jó szívvel adunk: magának az Istennek adott ajándék... Meg kellene tanítanunk, hogy gyûjtse magának a letörölt könnyek kincseit, és ne engedje berozsdásodni a szíve lakatját, hiszen ha valamikor, úgy manapság nincsen szüksége a társadalomnak kiszáradt szívû emberekre...

Meg kellene tanítanunk arra, hogy manapság a legnagyobb dolog jónak maradni, hogy ebben a hideg és kegyetlen világban az a legnagyobb diadal, ha egy tövisekkel borított, viharokkal körülzúgott emberút végén mégis csak azt mondhatom: A szívem -- szív maradt...

Igen kedves hallgatóim! Mi sok mindent tanulunk az iskolában: bölcsészetet és csillagászatot, matematikát és szociológiát, történelmet és nyelveket, de egy tudományt elfelejtünk megtanulni. Meg kellene tanulnunk olvasni a szemekbôl és arcokból, meg kellene tanulnunk kiolvasni az elsírt könnyeket és néma zokogásokat, meg kellene látnunk a töviskoszorút és vaskoronát, amit annyi ember hordoz fején, fájdalmasan és láthatatlanul.

Hány emberrel találkozunk naponta -- mondja Klug --, akinek a szeme könyörgi azt, amit a szája elmondani nem tud. Ó, hány szem könyörgi: adj, testvér, egy vigasztaló szót, adj egy biztos tekintetet, hogy le ne roskadjak... Hány szenvedés hurcolja a maga keresztjét itt elôttünk, amelynél oda kellene lépnünk és mondani: ,,Szólj hozzám, ... tárd fel szenvedéseidet, titkos álmaidat... beszélj a könnyeidrôl!

Hiszen az irgalmasságot nem mindig a kéznek kell végeznie, végezheti azt a finom szív is; sôt nagyon fontos, hogy az irgalom cselekedeteit igaz és jól nevelt, részvéttel átitatott szív végezze. Meg kell tanulni adni nyájas arccal és nyájas szóval, ami elveszi az alamizsna fullánkját és barátainkká teszi a szegényeket. Nem szabad elfelejtenünk, hogy mennél megalázottabb és megtaposottabb valaki, annál inkább van a szívéhez vezetô út a keserûség éles töviseivel kirakva. Minden fillérhez tehát, amit leejtesz a szegények tenyerébe, -- ejts le egy láthatatlan virágszálat is. A koldusok azért szeretik, ha gyermekek adnak nekik: mert azok mosolyogva, boldogan, valami szent tékozlás örömével tudnak adni, ami kihúzza a szívbôl a megalázás tüskéjét.

Az irgalomnak azok a cselekedetei, amelyekhez nem járul a részvét, amikor csak azért teszünk jót, hogy nevünk ott díszelegjen a jótevôk névsorában, a díszalbumokban, az újságok jótékonysági rovatában, -- hasonlítanak a karácsonyfa megaranyozott dióihoz, amelyek belül üresek... S hány ilyen üres jócselekedet van itt a világon, amit nem az Istennek adunk, hanem a saját személyünk bálványának, kívülrôl csillogó jócselekedetek, amelyeket ha odafönt, ragyogó magasságokban fölbontanak az angyalok, félredobnak s azt mondják: értéktelen, nincs benne szív!

Sajnos, a ma emberébôl éppen ez hiányzik: a részvét mûvészete. Az emberek nem tudják, vagy nem tudják még eléggé, mit jelent az: szeretni. A mi egész életünknek a szerencsétlensége az, hogy lelkünktôl elválasztva élünk, és nem merünk a bennünk lakó Isten szerint cselekedni. Nem tudjuk, hogy a világon egyetlen dolog van, amiért érdemes élni: a jóság, ha ennek lángja kialszik, nem lesz többé értelme, hogy emberek éljenek a földön ... Mindenki annyit élt, amennyit szeretett -- mondja Tolsztoj. Aki szeretetet nem adott, semmit se adott, aki szeretetet nem teremtett -- semmit se teremtett. Lehettek annak felhôkarcolói, járhatott Mercedes autón, ha nem tette maga körül szebbé az életet, írassa rá a sírkövére: ,,Hiába éltem!''... Míg aki szeretett, ha nem is volt boldog sohasem -- nem élt hiába!

Mélyen tisztelt hallgatóim! Ennek a lelki jégkorszaknak, amiben élünk, a legnagyobb tragédiája: a szeretet haldoklása, a gyöngédség pusztulása, az ember embertartalmának és jóságtartalmának lassú sorvadása.

A gépkorszak embere úszó városokkal megy át az óceánon, repülôgéprôl veti be a földet, maga mögött hagyja a fecske röpülését, jeget állít elô az egyenlítô alatt és dinamókkal gyártja a villámokat, -- de a szeretetet a lelke legelrejtettebb zugába igyekszik összezsugorítani, és szégyenné gúnyolja azt a parányi lángocskát, amely szívében még pislákolva ég.

Pedig higgyék el, a szív, amely bezárul: az -- fáj. A ma embere hiába hirdeti az önosztódás helyett az önzés evangéliumát, hogy ,,segíts magadon, mindig csak magadon... és ne törôdj azzal, mennyi könnyébe kerül az a másiknak''... fázik és szenved a tulajdon lelke fagya és üressége miatt, hiszen a lélek lélekre, a szív szívre szomjas, -- mindenkiben, a legkeményebb jégpáncél mögött is, ott él a vágy: hogy szeressen -- és hogy ôt szeressék.

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Mereskovszkynál, a nagy orosz írónál olvasható egy gyönyörû Buddha-legenda, amelynek hôse: Sakja Muni... A legenda szerint ez a világtól elvonult, bensejében elsötétedô szent fakír ott ült a pusztában, némán, egyedül, lassan-lassan elkövesedve.

Karja lecsontosodott, teste levéznult és kiszáradt, úgyhogy a fecskék ôt szobornak nézték, az ölébe fészket raktak és minden tavasszal visszatértek hozzá ...

De egyszer elröpültek -- és nem jöttek többé vissza a fecskék. És ekkor Sakja Muni, a fakír, a szoborember -- aki lemondott már mindenrôl a világon, aki nem akart se gondolkozni, se érezni többé, aki minden lángot és minden fényt eloltott, minden vágyat letaposott a szívében --, mikor látta, hogy a fecskék nem röpülnek többé vissza hozzá, -- szemébôl kibuggyant két meleg, emberi vízcsepp...

Nekem úgy tetszik, hogy a modern ember egész lelkiségével egy ilyen Sakja Muni. A gépkorszak embere, aki nem érzi többé testvérének a másikat, akinek a lelke és izma áruvá vált, aki azt hiszi, hogy a boldogság egyenlô az Arannyal, aki a Lelke árán is csak Pénzt akar szerezni... Pénzt, amit jobban szeret a Szeretetnél -- a maga daltalan, elgépiesedett életével, megkövesült szívével, bensejének kihûlt horizontjával úgy hat rám, mint a Buddha-legenda hôse ... De egy bizonyos!... Mikor a szívéhez, e gyökeréig kiszáradt fához, nem fognak többé visszarepülni a részvét és gyöngédség fecskéi: az ô lelkének kútjából is ki fog buggyanni az a szent, meleg, emberi víz, amelynek könny a neve, amelybôl egyetlen csepp elég, hogy a kôszobrot ismét emberré váltsa ...


Az otthon

Az állatnak barlangja, a madárnak fészke van, ahova pihenni tér ... Az Isten, aki a szívet alkotta, maga is tudja, hogy az ember nem maradhat egyedül vívódásaival, belsô küzdelmeivel, -- mert a leggazdagabb szív is kimerül, ha a vigasztalást folyton csak önmagából meríti.

Még a könnyek is ketten vannak... még a könnynek is van testvére, az ember sem lehet egyedül, mert a legdúsabb lelkû ember se elég önmagának.

És mert a szív, minden emberi szív úgy van megöntve, hogy gyógyíthatatlanul, elpusztíthatatlanul vágyódik gyöngédség és szeretet után: Isten gondolata, hogy amint a madárnak fészke, úgy az embernek otthona legyen.

A családi otthon az égben szerzett út arra, hogy az emberbôl kitermelôdjék mindaz a jóság, ami benne van.

Kedves testvéreim!

Egyedül félember a férfi. Ha az élet fényszóró bôsége, ha munka és siker veszik is körül: eljön a belsô elsötétedésnek az az órája, amikor valami kozmikus fájdalmat érez lelkének másik fele után, amikor felmozdul szívében a jégzajlás és életét üresnek, árvának, céltalannak érzi.

Igazán egész emberré csak a családban lesz a férfi, ott kapja meg a legmagasztosabb feladatot: a felelôsséggel járó, építô és életalakító munkát, ott koronázzák meg az asszonyt a legnagyobb méltósággal: a Hitves és az Anya koronájával...

Otthon?!...

Hol van az a besötétedett lelkû ember a világon, aki a családi kör enyhe és szent melegénél ne érezné tisztábbnak, jobbnak, nemesebbnek magát?

Mikor az a férfiember, összeroskadva a hétköznapok kereszthordozása alatt átlépi a lámpás fényes szoba küszöbét, úgy érzi, mintha kicserélték volna, egyszerre kibontakozik a becsvágy, a hiúság, az önzés, a kicsinyes érdekek és keserves harcok karjaiból -- és újra megtanul együtt örvendezni az örvendezôkkel, együtt mosolyogni a mosolyt szórókkal, ellágyulni a gyermekarc édes varázsától, az utolsó varázstól, ami az elveszett paradicsomból megmaradt.

A mai ember élete a maga meghajszoltságában nagyon is hasonlít a cirkuszló életéhez. Kell tehát lenni egy talpalatnyi helynek, ahol egy darab mennyország van: ahol tudom, hogy értem remegnek, ahol tárt karokkal, meleg öleléssel, forró csókokkal várnak, -- hiszen a munka bénító és lelket kövesítô robottá silányodik és nincs benne semmi öröm, ha fáradságunk gyümölcsét nem rakhatjuk oda valakinek az ölébe: akit szeretünk.

Kedves testvéreim! Emerson figyeli meg, hogy milyen csodás törvénye van a szeretetnek. Amíg az Észnek a törvénye az, hogy mennél nagyobb horizontokat fogjon át a világból, addig a Szívnek a törvénye, hogy mennél kevesebbet, sôt csak egyetlenegyet öleljen át...

A szerelem a legkönyörtelenebb, leggazdagabb, legzsarnokibb szenvedély a világon -- és szerelemmel szeretni: csak egyet, egyetlenegyet lehet...

Akinek a szíve egy négyemeletes palota, amely sok albérlônek kiadó: az a szív nem is tud igazán szeretni.

Az Isten rendelése, a Szív törvénye az, hogy az ember szeretni tudásának egész gazdagságával ragaszkodjék az otthonához... Hiszen nincs szebb, megnyugtatóbb, elragadóbb látvány, mint az összehangolt, egymásnak élô család.

Kedves testvéreim!

Nem tudom, olvastátok-e ,,Arden Enoch'' történetét, errôl az elsodort tengerészrôl szóló megrázó költeményt, akinek hajóját egy ízben darabokra törte a vihar, ôt magát egy lakatlan szigetre vetette, hol éveket tölt egyedül...

Odahaza a hitvese várja ... várja ... De az évek telnek, s az a jólelkû munkás, aki a baj óráiban otthon az asszony oldala mellett állott: egyre több helyet kap a szívében...

Tíz év múlt el már, s mivel az Élet erôsebb a Halálnál -- az asszony megesküszik a férfival...

Pedig Arden Enochot egy évtized után egy szép napon mégis hazahozza egy, a szigetre tévedt hajó.

Éppen karácsonyeste érkezik haza ...

Remegô szívvel megy a kis halászkunyhó felé, amelybôl messzire világít a karácsonyfa kitündöklô fénye... Arden Enoch benéz a behavazott ablakon, s látja, amint a karácsonyfa alatt ott állnak egymást átölelve: a férj és feleség... ott áll immár emberré emberesedett fia és egy új testvérke, aki ujjongó örömmel repesi körül a tündéri fát.

Arden Enoch szíve majdnem leszakad. Elôször meg akarja kocogtatni az ablakot... de aztán leborul a földre, megcsókolja a küszöböt és elmegy... elmegy egyetlen szó nélkül, a búcsúzás egyetlen szava nélkül azoknak az életébôl, akiknek boldogsága több az övénél...

Kedves testvéreim!

Az otthon az, ami az elkövesedett ember szívét is megnyitja, az embert visszaadja önmagának... visszaadja az asszonynak az urát... a férjnek az asszonyát... Az otthon leoldja a munkás kezérôl a láthatatlan bilincseket, amellyel oda van láncolva a munkapadhoz ... lekeféli rólunk a hétköznapok porát... az otthon megállítja karjainkban a munkanap sajgását, pihenésre szólítja fejünkben a gondolatok írógépét, azt a fáradt agyat... otthon újra megcirógathatja az ember gyermekeit, akiket elzárt tôle egy hosszú nap robotja...

Itt nem hivatalnok a hivatalnok többé, itt nem tábornok a tábornok... itt a királynak sem ,,felség'' a címe többé, hanem -- ,,Apám''...

Ami az otthont a legmélyebb és legszentebb örömök lelôhelyévé teszi: az a gyerek!...

Gyönyörûen mondja Gárdonyi: ,,Akinek nyakát még sohse ölelte át kis gyermeki kéz, akinek soha nem mondotta gyermeki ajk: Apám!... aki soha nem remegett a halál árnyékában a gyermek megmaradásáért, aki soha nem borult lelkében Isten elé a gyermek megmaradásáért hálából... az olyan ember töredéket kapott az érzések világából. Földi élete akármilyen luxusvonaton haladt is -- alagúton haladt...''

A csalékony emberi örömök között -- mondja Papini -- talán az egyetlen öröm, ami nem csal: karunkban tartani egy rózsás arcú gyermeket, ott érezni férfias, széltôl és naptól edzett testünk mellett egy új, puha és bontakozó testet, és érezni, hogy ez a Test a miénk; vizsgálni a Léleknek megszületését, kivirágzását ebben a Testben; egyetlen apjává lenni ennek az egyetlen teremtménynek, ennek a virágnak, amely már-már kinyílik a világ fényességére ... Felismerni magunkat benne, viszontlátni tekintetünket az ô ámuló szemeiben, újra hallani hangunkat az ô friss szájában, újra gyermekké válni e gyermek által, kisebbé, jobbá, tisztábbá válni; elfeledni az éveket, amelyek csendben közelebb visznek a sírhoz, elfeledni férfivoltunk kevélységét, a bölcsesség gôgjét, az arc ráncait, az élet csalódását és szennyét; újra derültekké válni e derû mellett, jókká e jóság mellett: egyszóval Apjává lenni a mi gyermekünknek, aki napról-napra növekszik a mi ágyunkban, otthonunkban, feleségünk karjaiban: ez egész bizonyosan a legmagasabb emberi gyönyörûség, amely megadatott az olyan embernek, akinek Lélek lakik a porhüvelyében.

A bölcsô tehát a családi otthon oltára ... Nem beszélni, csak sírni lehetne akkor, mikor az ember azt látja, hogy manapság olyan emberek, akik még egy ócska lomot sem hajítanának a szemétbe, eldobják maguktól a legtündéribb kincset: a gyermekeiket. Vannak anyák, akik a saját ölükbôl faragnak koporsót, legfeljebb az elsônek kegyelmeznek meg, akit azután nem egyszer visszavesz az Úr, s akkor a szülôk ott állnak mint lombtalan, mint gyümölcstelen fa ... Ó, nincs olyan fekete koporsó, ami feketébb lenne annál a fehér koporsónál, amelyikben egy ilyen egyetlen virágszál hervad el egyéb virágok között. Hány esetet tudok, hogy ilyen ,,egyetlenke'' koporsójánál a szülôk egymást átkozták, hogy üres lett rájuk nézve a világ!... Egyetlen lobbanás és a mécs kialhat, a szülôk otthona ott marad lélekölô sötétségben, és ôk ott sírnak külön-külön, ahol senki se látja ôket.

Mélyen tisztelt hallgatóim! A mai modern Ráhelek, akik kerülik az anyaságot, amely élvezeteiket megzavarhatná, gondoljanak arra, hogy eljön az óra, amikor kimondhatatlan vágyakozás nosztalgiáját fogják végigszenvedni az életük folytatódásának hiánya miatt. Gondoljanak arra, hogy annak a tehetetlen kis lénynek a ragaszkodása, a megható gügyögése az otthon legfénylôbb öröme. Gondoljanak arra, hogy akármilyen nehéz is ma az élet, a neveltetés -- az otthon boldogságának a koronája mégis csak ott van a gyerekszemek angyali tükrében. Az otthon legmélyebb boldogsága az, mikor az elsô verset csicsergi az apró embermadárka az apa nevenapján ... mikor a gyerek elôször fut szüleihez a tiszta jeles bizonyítvánnyal... ez köszönt be az érettségizô fiúnk szmokingjával... ez köszönt be a fehér menyasszonykoszorúval, mikor újjászületik az édesanya boldogsága, akinek akkor már ezüstszálak csillognak a hajában.

Az bizonyos, hogy annak a kis gôgicsélô ajaknak, ennek a turbékoló embergalambnak olyan rábeszélôképessége van, hogy nincs az a szónok, aki úgy rá tudna valamire venni minket, mint ô -- hisz az ô édes tudatlansága elbájolóbb, mint minden tudás.

Az bizonyos, hogy azok az események, amik otthon történnek, legyen bár az olyan jelentéktelen is, mint például: ,,jól ég-e a tûz a kályhában?'' végeredményben igazabbul és jobban érdekelnek minket, mint akármilyen tudományos probléma.

Az otthon boldogsága az egyedül igazán mély, embert megújító boldogság, amely mellett fölöslegessé válik, és háttérbe szorul minden más szórakozás: színház, koncert, kártya, vagy politika.

Gyönyört -- Emerson szerint -- találhatunk az élet más rózsalugasában is, de igazán tiszta és szent örömet, amely felemel, megújít és megáld -- csak a családi fészek boldogsága adhat... Igen, vannak az életben zavartalan örömök, szent örömök, a békének és boldogságnak olyan túláradó pillanatai, amikor ízelítôt kapunk a mennyország boldogságából, s ezeket a pillanatokat az otthon nyújtja.

Mikor letérdelünk az anya elôtt, akitôl a saját magunk áldott folytatása született, amikor a karácsonyfa gyertyáinak fényét ott látjuk a boldog gyermekszemekben tükrözôdni... amikor nagylányunkat elôször gardírozzuk hószín selyemruhában a bálba... Ó, aki ezek közül csak egyet is átélt, az tudja, hogy van a földi életnek néhanapján mennyországi fénye is, nemcsak pokoli sötétsége...

De mivel éppen a házi szentély tüze a legszentebb -- kell vigyáznunk a lángjára. Hiszen a legszebb, legboldogabb, legideálisabb házasság is, amire az emberek hivatkozni szoktak, mint mintaházasságra, se volt más, mint hangtalan hôsiességgel viselt kereszthordozások története. A családi otthon ugyanis naponkint való minden boldogságígérete és örömteljesedése mellett, amit nyújt: megkívánja a lemondást, az énnek lefokozását, belátást és felelôsségvállalást.

Ó, ha az emberek hittel lépnének az oltár elé -- mondja Klug --, nagyon sok ajk nem merészelné Isten nevét segítségül hívni olyan szeretet bizonyítására, amelyet szívében sose érzett.

Fájdalom, miért alszik el oly sok otthonnak a tüze, amelynek lángját pedig holtomiglan-holtodiglan gyújtottak?

Miért szaporodnak a lebontott oltárok, a felbontott, örömtelen, elhibázott házasságok?

A tényleges helyzet az, hogy a házasságok története a XX. században a házasság-pusztulások története lett, a mi századunké a szomorú dicsôség, hogy a többi közt a válópörökben is világrekordot teremtett...

Kétségtelen, hogy a családi otthonok bomlásainak elsô okai: szociális okok. Ma, a garasoskodás démoni gondjával vívott csaták korában, ezer és ezer otthon él lassú haldoklásban. A roppant gyárak, irodák, a megélhetés ezer gondja mind kiszívták az otthon legszentebb üvegburája alól a családot. Az üzletek, hivatalok, áruházak reggelente elnyelik az apákat és anyákat, akik számára hovatovább lehetetlenné válik, hogy apák és anyák legyenek.

Az embereket, akik az örök egyesülés gondolatával léptek az oltárhoz, reggeltôl estig eltérô munkabeosztásuk tartja távol egymástól. Az asszony megszûnt gazdasszony lenni, aki a családi tûzhely és éléskamra közt élte le életét. Elôször a férfinak kellett kimennie az élet zivatarába, nemsokára követte a felesége és követték a gyerekek is. Ma már oda jutott az otthon bomlása, hogy a gazdagoknál általános a panasz, hogy az apának az üzlet miatt, az anyának a mondain élet, a hideg és kegyetlen zsúrvilág miatt nincsen otthona.

De így van ez a társadalom másik pólusán, a munkásosztálynál is, ahol az apa az egyik gyárba jár, az anya a másikba.

A szétszórt családi otthon drámáját megrázóan festi egy francia költô verse, amelyben az apa arról panaszkodik, hogy neki halott gyermekei vannak, mert hajnalban, amikor a gyárba megy: még alszanak... este pedig, mikor hazajön: már alszanak...

Este azután, ha hazajönnek az agyonfáradt szülôk: az anyának vasalnia és varrnia kell éjfélig, az apát a családi lámpa enyhe bûvkörébôl elcsábítja a mozi, a sport, a klub, a kártya, a kugli, a kaszinó, a csapszék -- az otthonon kívüli szórakozásnak ezer fajtája, ami még egy század elôtt ismeretlen volt...

Igaza van tehát Gorkijnak, amikor azt mondja, hogy a családi otthon éjjeli menedékhellyé és abrakolóteknôvé züllött le korunkban.

Ehhez járul, hogy a nagyvárosok kôszaharájában, az albérleti szobák aranykorában felette elszaporodtak az otthontalan otthonok. A városokban a lakás drága, rossz és túlzsúfolt, a városi embernek a ruhaigénye sokkal nagyobb, mint a lakásigénye.

A kôszekrényekben zsúfoltan élôk egyszobás konyhás lakása teljesen nélkülözi a családi csöndes birodalom, a meleg fészekké hangolt otthon illúzióját és varázsát. Budapest éppen azért a kávéházak városa, mert az emberek tömegeinek nincsen igazi otthonuk ... Az emberek inkább beülnek abba a füstös, felmelegített gôzbe, inkább a kávéház mûmárványasztala mellett és egyéb kasírozott szépségei között töltik a délutánjukat -- mint abban a bizonyos ,,modern'' lakásban, ahol a keskeny, sötét elôszobából négy különbözô ajtó nyílik, mint a börtönökben, és ahol abból a sajtosszekrénybôl, amit spájznak csúfolnak, sárgarépaszag árad a lakás minden zugába.

Mindenki ismeri ama borzalmas, lichthófos, ganggal körülépített kôkaszárnyákat és egyéb lakásgépeket, ahol egyik szomszéd belenézhet a másik gyomrába. Hogy a mi városi embereinknek mennyire nincsen otthonkultúrájuk, arra jellemzô az a tipikus eset, amikor részletfizetésre nagynehezen berendeznek egy szép ebédlôt, amiben természetesen csak akkor ebédelnek, ha vendég van, különben pedig a konyhában... Márpedig az a lakás, amelyben nincs egy kényelmes, dédelgetô karosszék, egy hangulatos sarok, egy kedves, meghitt szöglet: az csak hotelszoba -- de nem otthon!

Még sötétebb a rémkép a perifériák nyomortanyáin, ahol nem egyszer a szoba egész bútorzata egy törött szék, egy szalmazsák és egy -- palinkásüveg. Ezekben az otthonokban nônek fel azok a gyerekek, akik elôször penészvirágok, késôbb börtönvirágok, vagy a lápnak virágai. Itt születik a civakodás és zabolátlan szájaskodás, -- érthetô, hogy az ilyen lakásokban élôk szemében pokolnak tetszik az otthon -- és mennyországnak az utca.

Azonban, hogy sok otthon nem otthon, -- az nemcsak gazdasági okokon múlik, de azon is, hogy az otthon nincs lelkileg megalapozva többé.

A kultúra fejlôdése az együttélés mûvészetét egyre komplikáltabb folyamattá tette. A modern ember lelke egy ezerszögû prizma, amelynek egy másik lélekprizmával való egybeillesztéséhez egy egész élet kitartó igyekezete szükséges. A kultúra lelki hatásai között a legtragikusabb, hogy mindenkit egyre zártabb, egyre magányosabb Én vesz körül.

Két élet egymásba hatolása, a közös lénnyé válás, tehát egyre nehezebb.

Pedig az bizonyos, hogy az igazi otthon önzéssel fel nem építhetô. Az otthon boldogságának a törvénye, hogy ott mindenkinek inkább kell gondolnia a másikra, mint önmagára, -- s úgy kell a maga életét élnie, hogy a másikét is megszépítse. Sajnos, a mai lelki jégkorszakban túl sok az, aki kapni akar, és kevés, aki adni. Beleszövôdött -- mondja Kayserling -- az emberek lelkébe a szeretetnek az az utilitáris fogalmazása -- mivelhogy szeretlek, te alkalmazkodjál énhozzám. A házasfelek önmagát akarásából származnak azok a sebek, amik elôször csak kis horzsolások, de lassan begennyesednek, a házasfelek elôször idegesek lesznek, azután idegenek, elôször nem értik meg többé egymás szavát, azután nem értik meg egymás szívét, végül a két összeláncolt ember, ahelyett, hogy összenône, -- elnyomorítja egymást...

Így válik a házasság mennyország helyett: két lélek sírboltjává ...

A harmadik oka az otthonok pusztulásának, magának a házasságnak belsô válsága. A házasság leszállt régi eszményi magasságából: szentség volt és kaland lett!

A régi szentségi házasság helyébe a Lindey-féle próba jellegû ,,pajtásházasság'' lépett, ezeket a házasságokat nem mindhalálig kötik, hanem -- ,,mindválásig''. Lippert mondja: ,,Annyi idôre kötjük a házasságot, míg el nem megy a kedvünk tôle...'' Úgy fogunk élni, mint a hópelyhek, amelyek összecsapódnak és szétolvadnak, mikor megjön az új tavasz ...

Hogy milyen érzéssel lépheti át az ilyen házasságnál a menyasszony otthonának küszöbét, mikor attól kell tartania, hogy egy végzetes napon elbocsátják abból a házból, amelyben ifjúságának és szépségének minden rózsáját feláldozta, -- arról számtalan asszonyi könny beszélhetne.

Igen, kedves testvéreim, korunkban számtalan családnál abban áll az otthonalapítás, hogy mérleget vesznek, és összemérnek két zsák pénzt és ezt elnevezik házasságnak.

Hogy a szívek és lelkek egyesüljenek, arra senki se gondol. A házasság sok helyütt nem a szívek, hanem a zsebek cseréje. Egyetlen jelszó: jó parti! fényes parti mindenáron!...

Piacra viszik a szeretetet, elárverezik az emberi szívet, márpedig semmiféle bûnt nem büntet annyira az Isten, mint azt, amelyet az ember a saját szíve ellen követ el. Hány nôt ismerek, aki keservesen megbánta, amiért áruba bocsátotta a szívét. Mert hiába! a szerelem a férfi életében csak epizód, de a nônek ez az egész élettörténete... A nô -- mondja Goethe -- eszével érez és szívével gondolkozik. A nô csupa szívbôl van megöntve: neki minden örömre van egy mosolya, minden fájdalomra egy könnye, minden nyomor számára vigasztalása, minden szerencsétlenségre egy sóhaja, minden hiba számára egy mentsége, minden csüggedésben egy reménye. A szívet tehát eladni -- igazi szentségtörés.

Hisz mit ér a külsôkben fényes családi otthon belsô öröm nélkül? Mit ér a fény a falon, a garnitúrán, a csillárokon, ha bent a szívben nyomor van és sötétség? Úgy van velük az ember, mint a Szahara eltévedt utasa, aki a homokban egy nagy zsákot talált... Mohó vággyal kap utána: talán lesz benne egy falat kenyér. De mikor felnyitja, látja, hogy tele van ékszerekkel, gyémánttal, kincsekkel... Sírva dobja el ôket: hiszen csak Gyémánt és nem Kenyér.

Kedves Testvéreim!

A sok fájdalom közül, ami egy élet alatt végigfáj az emberen: egy sincs, ami oly jeges kínnal markolná össze az ember szívét, mint az egyedülvalóság fájdalma. Borzasztó, mázsanehéz súly az a szívre: érezni, hogy magam vagyok millió és millió ember között, hogy senki sincs, akinek elmondhatnám áttépett szívemet, vagy a boldogság végtelen érzéseit... Miután az ember tragikus magányosságát és egyedülvalóságát egyedül az otthon képes a minimumra csökkenteni, ahol vár valaki, akinek odanyújthatom a sikerem felét, az örömöm felét -- igyekezzünk megszerezni az otthon boldogságát, ha még nem volna meg. A harmincadik éven túl az ember szívében már valami keserû kavargás támad, mikor esténként hazamegy s otthon hideg szoba és üres karszék várja és éreznie kell, hogy az élete senki számára se egyetlen és drága.

Az ember örök sorsa az, hogy egy szép napon elfogja a nyilvános élet csömöre, és be akar vonulni az otthon csöndes birodalmába.

Mélyen tisztelt hallgatóim! Ha valamikor, úgy ebben a gondkorszakban, amely megölte az örömet, kell vigyáznunk annak a négy falnak a boldogságára, amit otthonnak nevezünk. Vigyázzunk az otthonunkra, a boldogság e tündéri szigetére, óvjuk azt a világ harcaitól, lármájától, csábító veszedelmeitôl, mert a legszebb sziget is elsüllyedhet és bezátonyozhatja az iszap. Legyen az otthonunk gyöngyházkagylója annak a kevés örömnek, ami ebben a hideg és kegyetlen világban megmaradt... legyen oltár: hol két szív, két váll, két embersors áll egymás mellé, hol a férfi erôs karja simává teheti a nô leggöröngyösebb életútját -- és ahol az asszony szerelme édessé teheti a legkeservesebb próbára tett férfi küzdelmeit is... legyen az élet viharában az otthon négy fala a boldogságnak ama kikötôje és rózsás szigete, amelyen az emberek boldogan élhetnek... míg meg nem haltak ...

Ez a pár szó a mesék vége!...

Mert különös!... csak a szenvedésnek van története, a boldogságnak nincsen története. És éppen az otthon boldogsága az a nagyon halkan zengô hegedûszó, az a gyöngéden felzengô muzsika, amely széppé, naggyá, érdemessé tudja aláfesteni az élet egyszerû dalát...


Édesanyánk képe

(A rádióban 1930. december 8-án elhangzott beszéd)

Az Úr, aki tûz és láng között tízparancsolatot mennydörgött az égô Sinai ormokról minden idôk emberiségének a lelkébe: a tíz közül csak egyetlen egyhez csatolt jutalmat és boldogságos ígéretet, ahhoz a parancshoz, amelyet az Ô keze felírt minden szülô homlokára s amely így szól: Tiszteld Apádat és Anyádat!

,,Mert gonosz legyen a neve annak, ki elhagyja anyját a szükségben -- így szól az Írás -- és átkozott az Istentôl, aki megkeseríti ôt. Másutt egy híres írónál olvasom: ,,A fiú, ha mindjárt százesztendôs is: köteles porig alázkodni apja elôtt, és ha ezer évig is hordozná tenyerén az anyját, akkor se tudná meghálálni, hogy szülte ôt...

Gyönyörûen mondja Edmondo D'Amicis: ,,Még abban az akasztófán lógó cégéres gazemberben is van valami nemes és szent, aki anyját szereti, de a legmagasabbra jutott is hitvány, aki anyjának fájdalmat okoz.

Mélyen tisztelt hallgatóim! Az emberi szív úgy van megöntve, hogy annak falára rá van festve egy szentkép: az édesanyánk képe. Az életben sokféle köteléket szét lehet tépni, de azt az aranynál fénylôbb és pókhálónál finomabb szálat, ami az embert ehhez a képhez fûzi, elszakítani nem lehet. Minden arcot el lehet feledni, de azt a megszokott drága arcot, amelyet elsônek pillantunk meg, mihelyt kinyitjuk szemünk, amelyet elôször szeretünk, mihelyt karunkat ki tudjuk tárni, ezt elfeledni nem lehet.

Anyám! Ez az a nagy szó, amely mindvégig ott tündököl, ameddig tart a szív élete. Minden emberi nyelven az elsô és legszentebb, legédesebb név ez: ,,Édesanyám'' ...

Van valami megragadó tanulság abban -- mondja egy nagy író --, hogy mikor maga az Isten jött le a földre: nem villámok és mennydörgés között, nem egy hegytetô fényszóró sugárkévéiben, nem lángoló tûzoszlop fényénél, hanem egy édesanya karján jelent meg a világon.

A legköltôibb gondolatok egyike röppent fel ama gyermeki ajakról, mely megkérdezte: ,,Mikor keresztet vetünk az Apa és Fiú nevében, miért nem vesszük be a Szentháromságba az Anya nevét is?''

Mélyen tisztelt hallgatóim! Ahogy egyetlen Nap van odafönt az égen, úgy idelent a földön is csak egyetlen édesanyánk vagyon. Ebben a hideg és sötét világban, amelyben megszûnt a szívek kozmikus vonzása, ahol az emberek már nem is emberek többé, hanem két lábon mozgó jéghegyek, akik zúgó fejjel rohannak el egymás mellett, ahol a csillagok az ûrben nincsenek messzebbre egymástól, mint ugyanazon bérház lakói, ebben a lelki jégkorszakban az anyai csók az utolsó és egyetlen forrás, amelybôl a szeretet fluiduma kiárad a világba.

Mi teszi az anyát oly naggyá? oly egyetlenné, drágává, senkivel sem pótolhatóvá?

Talán az apa nem tud szeretni? ... Igen tud Ô is szeretni, -- de ez a szeretet kisebb is -- más is, mint az édesanyáé (Péhm). Az anyai szeretet az egyetlen igazi szeretet. Ebben a szeretetben nincs semmi a testvéri szeretet lappangó hûvösségébôl, a baráti szeretet önzésébôl, a hitvesi szeretet érzéki színeibôl, -- az anyai szeretet az egyetlen a világon, amely a szeretet nevét megérdemli.

Az apa is belenéz reggelenkint a bölcsôbe, talán, hogy egy egész hosszú nap minden küzdelméhez onnan erôt merítsen, -- de az anya egész élete nem más, mint egy önfeledt virrasztás, a bölcsôtôl kezdve -- addig a másik fekete bölcsôig, amelyet már nem csipkefátyollal, hanem földdel takarnak be.

Tudom, hogy vannak gondatlan anyák is, vannak anyák, akik egy gondos nevelônô színvonaláig sem érnek fel, vannak anyák, akik 20 pengôért, 10 pengôért eladják gyermekeiket, vannak anyák, akiknek keze vértôl csepeg, akik összekötözik az Isten teremtô kezét, akik nem félnek ujjat húzni a Mindenhatóval, amikor letörnek egy-egy virágos gallyat az Élet fájáról.

A mennyei angyalok között is voltak bukott Luciferek! De gondoljunk vissza saját gyermekkorunkra; lássuk feltündökölni azt a jóságtól drága arcot, amely esténként a mi ágyunk fölé hajolt, -- lesve: hogy be vagyunk-e takarva?

Minden anyai arcon, amely a bölcsô fölé hajol, van valami mennyei, valami túlvilági fény ... Gondoljunk vissza az éjjelekre, amiket ágyunk szélén ülve, anyánk átvirrasztott, gondoljunk a millió és millió édesanyára, aki esténként gyermeke fölé hajol: s akkor az anyai arc úgy felkoszorúzódik a belsô fényektôl, annyira eltûnik belôle minden, ami földi, hogy annak a Máriás fénykörnek, ennek a glóriásan szent fénynek egy sugara ráhull azokra az anyákra is, akiknek szívében kisebb láng jutott az anyai szív melegébôl.

Mélyen tisztelt hallgatóim!

Minél tékozlóbb fiú valaki, minél mélyebbre jutott az élet meredekein, minél Lázárabb az élet lakomáján: a szíve fenekén annál inkább megindul a csöndes jégzajlás, a gyöngédségnek ama kelyhe után, amit anyai szívnek nevezünk. Minél megtaposottabb valaki, annál inkább telik meg a lelke hazasíró vággyal, néma, befelé sírt zokogással azután a gyöngéd térd után, amelyre oly jó volt a fejünket lehajtani. Hisz minden anyai kebel egy oltár, minden anyai Kezet simogatásra és a fájás enyhítésére teremtett az Isten.

Igen, kedves hallgatóim! -- mikor fiatalok vagyunk, olyan, de olyan nagynak látjuk a világot, azt hisszük, telis-tele van barátokkal, akiknek nincs elôbbrevaló dolguk, minthogy bennünket karjaikon hordozzanak. Minden múló nappal keserves leckét kapunk azután az élettôl, mígnem végül megtanuljuk, hogy a kerek világból tulajdonképpen csak az otthon négy fala igazán a miénk, s a sok barát közül csak egyetlen barát az igazi barátunk, az a fáradt, fehér hajú öregasszony, aki mindig a hátát fájdítja, s akit úgy hívunk: Anyám...

Igen, az élet jeges sodra szokott megtanítani minket, hogy az Anyai Arc volt az a Nap, amely beragyogta gyermekéveink boldog világát, az ô szeretete adta az élet legszebb ünnepét, s mi az élet tüskés vándorútján addig voltunk boldogok, amíg e mennybéli drága szempár elkísért.

Évek telnek, évek múlnak, a bölcsô elárvul, egy madárral üresebb lesz a fészek, az anyák számára elérkezik a könnyek korszaka.

Valósággal szimbólum az, hogy Jézus keresztjét egy Anya találta meg, s tette vele gazdagabbá a világot, mert az anyák számára, az utána következô Mater Dolorosák számára kellett föltalálnia, hiszen ôk járják a legnehezebb keresztutat.

Az anya azért kapta onnan fölülrôl a végtelen, soha ki nem apadó szeretet adományát, a szíve azért egy Illés-féle olajoskorsó; mert neki minden szenvedést ki kell bírnia, túl kell élnie, neki, ha vörösre sírt szemekkel is, de nem szabad kidôlnie a bölcsô vagy betegágy mellôl, nem szabad kidôlnie az ifjúkor bûnbeeséseivel vívott harcban, sem a gondokkal vívott egyéb csatákban.

Ó Anya! Te még az akasztófa alatt is a fiadat átkaroló szeretettel maradsz, neked minden mosolyra van egy mosolyod, minden sóhajra van egy sóhajod, minden botlásra egy bocsánatod. Te egész életedben egyetlen igazságtalanságot vagy képes elkövetni, mikor elmész hat szál deszka közé aludni és itt hagysz minket egyedül a világon...

Itt vannak a gondok! Egy apa nem igen tud az anyai szeretet hôfokáig felmelegedni, de egy anya tud apa is lenni, ha kell. Tud kenyérkeresôvé lenni, harcossá, keményöklûvé, éjjelt nappallá tevôvé -- a gyermekeiért. Naponta szembejönnek velem fiatal munkásasszonyok, szemükben se mosolygás, se fény -- pedig csak 30 évesek. Hajnaltájt jönnek és én tudom róluk, hogy otthon már dagasztva áll a kenyérnek való tészta és napfelkelte elôtt megfôzték az egész családnak való ebédet. Ó, a mai élet azért szörnyûséges, mert az anyáktól emberfölöttit követel, hogy anyák lehessenek. Mélyen tisztelt hallgatóim! Büchner kimutatja, hogy a mai nôk kétszáz pályát foglaltak el és hozzá minôket! Az órás szakma például nem vesz fel nômunkást, de a szemétfeldolgozó-telepéken elsôsorban nôket alkalmaznak. ,,Nôies munka'' a nyilvános illemhelyek alkalmazottja lenni, ellenben a parkok ôrizetével kizárólag férfiakat bíznak meg. ,,Nôies munka'' a tégla- és malterhordás, de a földalatti villamosállomáson csak férfi gyakorolhatja azt a súlyos munkát, hogy a jegyeket átlyuggassa... Nôies munka házról-házra járni, mint mosónô, élni hónapokon át a nagymosások szokásos káposztafôzetjén -- de a cukorkamûhelyekben csak a teremtés koronája keverheti a szirupot.

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Ha végignézek a sápadt asszonyok sorfalán, akiket reggelenkint elnyel az áruház, a büfé, az iroda, a gyár, sokszor elgondolom, hogy erre a napszámba vitt hôsiességre bizonyára nem az a két pengô képesíti ezeket a munkásasszonyokat, hanem egyedül az a százszor szent érzés, amely a tisztviselôanyát esténkint leülteti a gimnazista fia mellé latint tanulni, amibôl egy szót sem ért.

Hisz mire nem képes egy anyai szív?!

Nem tudom, olvasták-e önök Foerster önéletrajzát, amelyben meghatott elfogódottsággal írja: minô fájdalmas szúrást érzett szívében, amikor visszagondolt gyerekkori osztálytársára, arra a szegény Müller Karcsira, aki az egész osztály gúnyjának céltáblájává lett ezer foltoktól tarka nadrágja miatt... Ez a nadrág -- írja Foerster -- szinte fantasztikus volt a foltoktól, és mikor már mindenki azt hitte, hogy már nem javítható, megjelent rajta egy újabb folt! Majd megpukkadtunk ezen nevettünkben -- folytatja Foerster --, de hogy szégyenlem most e kacagást! Milyen ostoba és meggondolatlan dolog volt! Mi csak a tarka foltokat láttuk, de amirôl ezek a foltok beszéltek, abból semmit se értettünk.

Nem tudtuk, nem láttuk a végtelen anyai szeretetet, sem az átvirrasztott éjszakákat, sem a könnyeket, amiket az édesanya ontott, hogy az egész fáradságos foltozás csak olyasvalamit eredményez, amiért a fiúk az ô Karcsiját kinevetik az iskolában.

Pedig hány ezerszer értékesebb volt ez a nadrág, mint a legszebb és legdivatosabb angol nadrág, hiszen az anyai szeretet volt beleszôve, és nem szebb és elôkelôbb ez, mintha arannyal volna áttörve? A régi mesterek festményeiért százezreket fizetnek, nos hát ilyen mestermû volt a Müller Karcsi foltozott nadrágja is -- és sokat adnék érte, ha ma valahol megvehetnem. Fölakasztanám a táblára, mint a térképet és mutatópálcával mutatnám nektek az anyai szeretet találékonyságát és azt a rengeteg fejtörést, ami ebbe a szegényes jószágba bele volt öltögetve... Ezt a legelsô párizsi szabó se tudná utánozni, az is fölkiáltana: ,,Ekkora türelme még egy gépnek sincs, nemhogy egy szabónak, ilyen türelme csak egy anyai kéznek van!...''

Azután ott van a hálátlanság véres tüskekoszorúja, amit annyi édesanya hordoz láthatatlanul a fején. Ó Istenem! hány anya sírja domborodik az élet országútján, amely elôtt fiúk és lányok térdelnek, a mellüket verik, s mondják: ,,Ó, csak még egy óráig maradtál volna közöttünk, mennyi mindenért kellett volna bocsánatot kérnünk tôled!''

Hallottam ugyan fiúról, aki a börtönudvaron letérdelve apja elôtt, megcsókolta bilincsekbe vert, megvasalt, de számára mindenkor áldott kezét... Hallottam leányról, aki a békeévekben Bécsben 100 forintért tövig levágatta koszorús, térdig érô aranyhaját, hogy anyján segítsen... de micsoda ritkaság az ilyesmi!

Mert amilyen mindennapi történet az életben Andersen meséje az anyáról, aki elindult gyermeke jövôjét megtudni s az útját elzáró fagyos tüskebokrot addig melengette szívére, amíg az kivirágzott, úgy fordítva: ma kevés Simor János akad a gyermekek között, aki prímás korában is ott ôrizte ágya felett apjának szerszámait és trónjáról leszállva, még hermelines bíborában is megcsókolta feketekendôs egyszerû anyjának kezét.

A Napot is csak akkor szokták megbecsülni az emberek, ha már lement -- anyjukat is akkor, amikor a kihûlt ölelô két kar elmegy penészedni a gyökerek alá.

Hány anya van, aki naphosszat egy jó szót nem hall, sôt füle hallatára szidják, ha elöregszik, úgy bánnak vele, mint egy útbanálló, törött karszékkel, még a betevô falatot is sajnálják tôle... az ablakban virító muskátli több szeretetet kap, mint az ô szegény, öreg, kihûlô szíve ...

Legfeljebb egy parádés koporsóval és szép selyem szemfedôvel nem takarékoskodnának, ha ôt mielôbb földbe tehetnék ...

Szeretném az ilyen fiataloktól egyszer megkérdezni: ,,Hát azért kövezte ki a tulajdon szívével gyermekkorod útjait az édesanyád, hogy most te légy a keresztje?''

Igaza van Klugnak, aki azt mondja, hogy ilyen apáknak és anyáknak sírkövére nem azt kell kivésni: ,,Meghalt'', hanem ezt: ,,Megölték!''

Különösen a hang zabolátlansága jött manapság divatba. Sokszor csak akkora a gyerek, mint egy kuglibáb és máris felesel, mikor pedig felcseperedik, az édesanya minden szavára olyan sötét képet vág, mint egy vén ordas. Gyakran hallani kamaszok szájából: ,,Nem leszek én amolyan anyámasszony katonája'' -- mintha bizony több valami volna cigarettát fújó, sétapálcás, hánya-veti hôsködônek lenni, mint egy szeretô, melegszívû édesanya hûséges katonájának.

Hiszen amilyen modorban az ember édesanyjával beszél, abban benne van egész jelleme. Tudom, hogy vannak fáradt és ideges anyák is, de az édesanyával, még ha ingerült is, hárfahangon kell beszélni, hiszen az érettünk való gondoskodás tette fáradttá és idegessé. Igen, kedves Testvéreim, ez az asszony, aki életét a konyha és a kamra közt éli le, még ha ideges is, megérdemli, hogy letérdeljünk elôtte, letérdeljünk életének a gondok által eltaposott virágai elôtt...

Minden édesanyával, a legegyszerûbb édesanyával is úgy kell bánni, mint egy királynôvel. Aki a nôk e legszentebbikével nem tud szépen beszélni, aki nem tud elôtte szeretettel meghajolni --- az bármily nyájaskodó is az idegennel, nem érdemli meg szeretetünket... Aki azzal a láthatatlan szárnyú angyallal, akit édesnek keresztelünk el, csak idegeskedni tud, aki -- ha mindjárt koronát is hord a fején -- nem tudja megcsókolni, mint egy ereklyét, azt a ráncot, amit az érette való gondoskodás vésett az édesanya homlokára -- az legjobban teszi, ha megoperáltatja magát, mert annak bordái között nem szív van, hanem valami pudvás retek.

Sajnos, a legtöbb ember vak és érzéketlen és a szegény fáradt, szakácsné-kinézésû öreg édesanya feje fölött, mert a súrolások és mosogatások robotja, az örökös gond: mit fôzzünk ma ebédre? elkoptatta: nem tudja meglátni a dicsfényt, a Máriás fénykört, a glóriát.

Van végül az édesanyai szívnek még egy harmadik fájdalma: amikor az anya lélekben elveszti gyermekét.

Ó, ki tudná megmondani, hány mázsa a súlya annak a könnynek, amit az édesanya sír abban a másik szobában, hogy senki se lássa, amikor elôször tudja meg, hogy rossz útra tért a fia, elkallódott a lánya? De ha egy anya a földi életért sokat tehet, a gyermeke örök életéért még többet tehet...

Lehet, hogy a szó ereje már nem hat le a szívig, van azonban minden édesanyának két hatalmas fegyvere: a Könnyek és az Imádság!

Kilenc teljes esztendeig hullottak Mónikának édesanyai könnyei Ágoston jéggé fagyott szívére, amíg az Isten meghallgatta azokat... De mégis meghallgatta, hiszen nincsenek meg nem hallgatott édesanyai imák!

Azért is van szükség a mi korunkban, amelyben aranykorát éli a bûn, sok-sok igazi Anyára, de nem bubifrizurás démonokra, hanem könnyezô Mónikákra. Olyanokra, akik hosszú évek nagy kereszthordozásai között sem roskadnak le, hanem erejük egyre nô a megpróbáltatásokkal.

Mert nem szabad elfelejteni, hogy egyetlen anya sem imádkozik hiába a fiáért.

Az ifjúság eltévedhet egy idôre, mint ahogy el is téved, hiszen nincsen fiatalkor nagy emberi örvények nélkül, de ha az Anya imádkozik, az az imája, amelyet tékozló fiáért küld a fellegeken túlra -- soha nem jött még sírva vissza az Isten trónjától.

Az a szent tûz, amelyet az ô keze gyújtott a bölcsôben, nem fog egészen kihamvadni soha, egyszer majd csak elkezd odabenn a szív fenekén dobolni a kisbíró és visszahozza a tékozló fiút...

Mélyen tisztelt hallgatóim! Schiller, a költô, az édesanya ölét szent szigetnek nevezi, ahová a legnagyobb vándorutat megtett hajós is megjön egyszer...

Azért te -- ha mindenki elhagyna is, ha mindenki követ dobna is rád, ha életed tele volna legszebb reményeid hajótörött roncsaival, ha a világon már sehol se volna számodra hely és megbocsátás -- menj abba a házba, ahol édesanyád lakik, és a fehérfüggönyös ablakok mögött téged vár...

És mikor visszatérsz a nagy útról, a tékozló fiúk útjáról -- ne feledd, hogy édesanyád szeme mélyebbre lát, mint mindenki más szeme -- ô nem is látja azt a széltôl, portól, sártól elváltozott arcot, ô csak azt látja, ami mögötte van: azt az ezerszer hangos szóval és hangtalan áldással megáldott régi gyermekarcot, ô meg fog tanulni hinni benned, bízni benned -- és Ô újra kitárja feléd ölelô karját akkor is, ha mindenki más a világon be is zárja a szívét.

Mert az anya számára parancs a szeretet, törvény az ölelés, mert minden anyai szívet Veronika-kendônek teremtett az Isten.


A családi élet mûvészete

(Rádióelôadás)

A családi élet mûvészetérôl, a házasélet boldogságának vagy boldogtalanságának okairól szeretnék én ma egyet-mást önöknek elmondani. Víg lakodalomban, fényes menyegzôben ugyan ma sincs hiány, de boldog házaséletben, koporsóig tartó hûségben annál inkább. A mai modern házasságoknál a nászvirágból egykettôre lesz: gyászvirág. Egyre szaporodnak az örömtelen, boldogtalan, elhibázott házasságok ...

Mélyen tisztelt hallgatóim! ,,Minden felbontott házasság -- egy lebontott oltár'', mondja világhírû regényében Paul Bourget, a nagy francia író. Sajnos, a világtörténelemben még a római hanyatlás korában sem találkozunk annyi lebontott oltárral, annyi felbomlott házassággal, mint napjainkban. A mi századunk többek közt a válóperekben is világrekordot teremtett. Szellemesen nevezte egy angol író a mai bíróságokat, amelyek házassági ügyekben döntenek: ,,válópörmalmok''-nak. A házasságtörés címén indított perek ma oly gyakoriak, mint annak idején az ablaktörési perek.

Kedves hallgatóim! Lacordaire mondja valahol: ,,Egy óra hosszat szeretni -- állatias dolog, egy évig szeretni -- emberi dolog, egy egész életen át szeretni -- angyali dolog, egy egész életen át csak egyet szeretni -- az isteni dolog. Vagyis az oltár elôtt nem elég annyit mondani: ,,Szeretlek''! -- hanem hozzá kell tenni: ,,Téged egyedül és örökre!...'' És ez így van rendjén.

Mert a szeretet vagy örök, vagy egyáltalában nem szeretet. Gondolják el, mi volna, ha a feleség azt mondaná: ,,Ma szeretlek, de holnap, ki tudja hogy és miként lesz?! Nem vonná-e vissza a férj a kezét? De milyen érzéssel léphetné át a menyasszony is férje házának küszöbét, ha attól kellene tartania, hogy egy végzetes napon elbocsátják abból a házból, amelyben ifjúságának minden rózsáját feláldozta, hol a gondok ráncokkal szántották fel sima, koszorús homlokát?

Ezek után lássuk, mi az oka annak, hogy ama bizonyos ,,örök hûség'' nem lát meg még két tavaszt sem, miért alszik el oly sok tûzhely, melynek lángját ,,holtomiglan -- holtodiglan'' gyújtották, miért akarnak annyian kibújni a házasság ,,rózsaláncaiból'', még olyan emberek is, akik az örök egyesülés gondolatával léptek az oltárhoz, akik nem bízva sem szívük erejében, sem az ígéretekben, még a szerzôdésekben sem, hanem Isten és minden szentjei nevének bizonysága mellett mondották ki a nagy szót -- Szeretlek!

Kétségtelen, hogy a családok szétzüllésének elsô nagy szociális alapoka a -- nyomor. A mai viszonyok között ezer és ezer család él állandó és lassú haldoklásban. A megélhetés iszonyú nehézsége, a B-lista, a kenyérgond nemcsak a proletárcsaládot, de a középosztály családjait is részben megôrölte, részben útban van, hogy megôrölje. Márpedig az élet a tanú rá, hogy a kenyérgondok, zsírgondok, ruhagondok rendesen az elsô szögek a házasélet boldogságának koporsójában.

Ehhez járul, hogy a házasság összetartó kapcsai nagyon meglazultak az idôk folyamán, a mai életberendezkedések rendkívül megritkították a kötelékek számát, amelyek a családot egybefûzik. Az élet közüzemesítése a családi szellem sorvadását hozza magával, a család létfenntartási funkciója napról-napra jobban összezsugorodik.

A hajdan minden házban nélkülözhetetlen sütôkemence munkáját átvette a pék és a kenyérgyár, a szövôszék és rokka munkáját a textilüzemek, a disznóölés a hentes és nagyvágók kezére jutott, a befôzést elvégzi a konzervgyár, a porolópálcát felváltotta az elektromos porszívó, a gondos asszonyi kefe helyett ott van a tisztító, az ablakokat pár perc alatt tükör fényesre varázsolja a vállalat embere, a régi koppantós gyertyákat eloltotta a villanyfény, a tûzrakást fölöslegessé teszi a gázrezsó, a kandallót -- a légfûtés.

A szappanfôzés, gyertyaöntés, ecetkészítés, harisnyakötés, csipkemunka 30--40 évvel ezelôtt még nagyanyáink munkakörébe tartozott -- a mai asszony ,,hidegvacsorát'' tálal fel este az urának, a sütést-fôzést, a legasszonyibb gondokat is kisajátították: a vendéglôk, kifôzések, büfék.

A családi szellem fokozatos elsorvadásához vezet, hogy amíg pár évtizeddel ezelôtt az apa feladata volt a fiút mesterségére, az anyáé: leányát fôzni, sütni, varrni tanítani, manapság a fiatalok vándorútra kelnek, a leányok számára ott van a varró- és fôzôtanfolyam.

Valamikor otthon tanulta a betûvetést a gyermek, ma az óvodától az egyetemig számtalan iskolafok versenyez a gyermeki agyvelô tudással való kibélelésével. A bonne, az utca, a plakát, a kirakat, a mozi, az újság vette át az apa és anya nevelô szerepét.

E külsô szociális okokon kívül mélyebb lelki okai is vannak a családi élet bensôség- és hangulatvarázsa foszlásának.

A belsô okok legmélyebbike, hogy a házasság leszállt régi eszmei magasságából. Szentség volt és kaland lett.

Fiatalemberek, akiknek volt ,,elsô szerelmük'', volt ,,valódi szerelmük'', volt ,,egyetlen szerelmük'', volt ,,halálos szerelmük'', mikor ápolónôkre van szükségük, vagy a csôd és fegyház küszöbén állanak, gondolnak egyet és megházasodnak.

Igaz, hogy Mantegazza szerint, mielôtt megnôsül az ember, sokáig gondolkozva kell a tükör elôtt, még tovább a pénzesláda elôtt ülnie, hiszen a házassághoz nem elég, hogy két szerelmes szív nagyon szeresse egymást, hanem a szerelmet a XX. században valamelyes polgári kényelemmel körítve szeretjük csak igazán elképzelni. De viszont az a másik véglet, amikor a legtöbb férfi a házasságban tisztán ellátási intézményt lát, amelybe úgy kell belépni, mint valami életbiztosító vállalatba.

Sajnos, egyetlen korban sem volt a házasság oly cinikus módon, a nyílt piacon spekuláció tárgya és tisztára pénzüzlet, mint manapság. A házasságnál elsô és perdöntô kérdés -- mije van? Nagyon lehangoló, hogy még keresztények között is szép számmal vannak, akik a családi életet olyan kikötônek tekintik, ahova az ember viharvert fiatalság után roncsolt testtel és roncsolt lélekkel beevez.

A korszellem rákfenéje, hogy a férfiak már kamaszkorukban megismerkednek a hozomány fogalmával, késôbb minden lelkiismeretfurdalás nélkül lubickolnak az adósságok tengerében, hiszen álmukban ott lebeg elôttük a hozomány zsírosbödöne. Nagy hozománnyal elveszik még az ördög öreganyját is, hozomány nélkül fütyülnek magára a milói Vénuszra is. Hogy ez menynyíre így van, annak bizonysága az a tény, hogy mikor két templomegere alapít tûzhelyet, vagy egy gazdag fiú elvesz egy szegény leányt, azt szokták mondani, ez szerelmi házasság. Mintha jelezni akarnák, hogy a többi házasság érdekházasság, amelynek alapja nem az erény, hanem az erszény, nem a jóság, hanem a jószág, nem a szív, hanem a telekkönyv, a címer, két aranyzsák összeöntögetése. Én azt tartom, kedves hallgatóim, hogy a vagyon magában jó dolog, de az arany a házasságban csak akkor teremt boldogságot, ha jó lélek hozza.

Mert hogy az ilyen érdekházasságoknál: a feleség nem fele segítség, hanem csak csóktárs, hogy az ilyen házasságok kevés mézeshetekre és nagyon sok méztelen hetekre oszlanak, hogy ezeknél a házasságoknál a férj és feleség, bár egy asztalnál ülnek, egy ágyban alusznak, karonfogva járnak az utcán, de lélekben semmi közük egymáshoz, hogy az ilyen házasságban a férj mielôbb a csöndes gibic sorsára jut, hogy itt születnek a házibaráttal spékelt hármas háztartások, ahol végül is a férj nem tud eléggé magas cilindert hordani, hogy a szarvakat a világ elôl elrejtse, hogy mindezekbôl az észházasságokból, rangházasságokból, zsebházasságokból végül is kámforházasságok válnak, azt az élet, különösen a XX. század élete, döntôen bizonyítja.

Tovább nyomozva az okokat, amelyek már forrásában elmérgezik a házasságokat: a másik ok az a könnyelmûség, amivel a házasságokat kötik.

Ismeretes a mamák férjhez terrorizáló mûvészete. Jól jegyezzük meg, hogy nemcsak az a kényszerítés, mikor halálos fenyegetéssel vagy az örökségbôl való kitagadással lépnek fel a szülôk, hanem mikor könnyekkel, mézes-mázos beállításokkal, az apai tekintély egész ünnepélyességével ostromolják az ártatlan és tapasztalatlan gyermekleányt. Ó Istenem! hány leány állt már a fényesen kivilágított oltár elôtt, akinek a szíve egy félénk kis ,,nem''-et dobogott, miközben ajka ,,igent'' mondott, mert körülötte mindenki igent kiáltott. Hányszor történik meg, hogy leányok, akik tíz férfiúval komolyan nem beszéltek, akiknek alig volt alkalmuk, hogy a szemébe nézzenek a jövendôbelijüknek, hát még a szívébe -- odaajándékozzák kezüket.

Pedig mielôtt egy nô egy férfinak ajándékozza magát -- mondja Mantegazza --, legalább egyszer látnia kellene ôt ebéd után, s egyszer, mikor haragszik. Azért aki, mielôtt házasságra lépne, nem kérdezte meg önmagát: ,,Tudok-e tûrni? Tudok-e lemondani? Tudok-e szenvedni? Tudok-e meghajolni? Tudom-e beragyogni fénnyel a másik életét?... Van-e erôm éjszakákat átvirrasztani egy bölcsô vagy betegágy mellett?... Képes leszek-e koporsó mellett állni és nem összeroskadni?'' aki mindezekre nézve nem kérdezte meg önmagát -- az máris bal lábbal lépett a házasságba. Mert valamennyi házasság, még a legboldogabb is, amelyet az emberek mintaházasságnak emlegetnek: örömmel elviselt és súlyos sorsok példaképe volt. Ez természetes is, hiszen még a liliomnak is van árnyéka. A legjobb férj sem Gabriel arkangyal, a legideálisabb asszonynak is vannak gyengeségei. Még a szerelem, a legóriásibb, leghatalmasabb szenvedély sem ölheti meg bennünk az emberi gyengeségeket.

Ahogy az élet nagy koptatókövén a leggondosabban megaranyozott tárgy is lekopik, ha használják s elôtûnik alatta a sárgaréz, úgy van a házasságnál is. A szerelmes ember, amíg nem hangzik el a boldogító igen, rendesen arany, ha igent mondottak, ezüstté vedlik, a házasság után kibújik belôle a pakfon. Itt kezdôdnek a házasság nagy dezillúziói. Hányszor látjuk az életben, hogy a finom gavallér, aki nemrég oly átszellemült szavakat suttogott, aki mindennap egy harmatos rózsával állított be, alig hogy elmúltak a mézeshetek: dobnak nézi a felesége hátát, s bakonyibb a bakonyi betyárnál. És mikor a sok szép álom szertefoszlik, a fiatalasszonyka, aki keresztes lovagról álmodott, s aki nem tudja, hogy az élet minden, csak nem olyan, mint aminônek a romantikus írók rajzolják -- kezdi csodálni önmagát: Istenem, hogy is tudtam ezt a férfit megszeretni? Igaz viszont, hogy a leányoknál is akad elégszer, hogy míg hajadon, meghúzza magát, mint a gyöngyvirág, mintha nyelve se volna; ha szól, oly édesen szól, mintha minden szavát elôbb mézbe mártaná... De aztán alig teszi fel a fejkötôt, megjön a nyelve is, sôt úgy megered, hogy a szelétôl malmot lehetne hajtani.

Kedves hallgatóim! Most áttérek a házasélet boldogtalanságának harmadik forrására, amely az emberi hiúságösztönökben bírja gyökerét.

Tudvalevô, hogy a nôk cselekedeteinek intenzív és állandó motorja: a hódításnak szinte öntudatlan, de örök vágya. Már bakfiskorukban minden gondolatuk: hogyan járjanak, hogyan üljenek, szemüket miként forgassák, és ha egy férfi elhalad mellettük, biztos, hogy elsô gondolatuk -- ugyan mit gondolt rólam? Még ha a templomba megy is: egy cseppet se haragszik, ha a férfiak ôt, meg a kalapját nézik oltárkép helyett.

Egy amerikai statisztikus kiszámította, hogy egy 30 éves asszony átlag 7000 órát tölt a tükör elôtt, egy másik ambiciózus statisztikus pedig kimutatta, hogy annak a púdernek az árából, amit az amerikai hölgyek egy esztendô alatt elfogyasztanak, 37.000 házat lehetne felépíteni.

Pedig -- kedves hallgatóim! -- a szép arc nincsen tölgyfából, nincsen vassal megpántolva. A rózsák elhervadnak a kertben -- és elhervadnak az emberarcon. Én azt tapasztaltam, hogy a szépasszony feleséget a hízelgésekkel és bókokkal valósággal elrontják, a szegény leánynak a feltûnô szépségbôl inkább kára van, mint haszna. A színpadon elôny, de a hétköznapi élet színpadán csak hátrány és veszedelem.

E hiúságösztönök aztán a divatjárványok hóbortjaiban ülik a maguk orgiáit. Hiszen melyik asszonynak nem fordult meg fejében a gondolat: csak legyek én egyszer asszony, majd megmutatom, mi az igazi elegancia!

Azt persze sokan elfelejtik, hogy a házasságban nem egy toilette-kérdés van, hanem kettô, mert a férj öltözködése majdnem annyit kell, hogy jelentsen, mint a feleségé. Ha görög bölcs volnék, azt mondanám: ,,Mutasd meg nekem az uradat, és én megmondom milyen asszony vagy!... Ha valamelyik asszony el akarja érni, hogy rossz és szívtelen teremtésnek mondják az asszonytársai, az öltözködjön csak minél elegánsabban, és ne gondozza a férjét. A csinos feleség -- mondja egy híres író --, akinek hanyagul öltözött ura van: a sivár házasélet biztos felkiáltójele.

Ezzel a kérdéssel szorosan összefügg a takarékosság és háziasság kérdése.

A közmondás szerint nincs olyan hatökrös szekér, ami annyit tudjon behordani a kapun, mint amennyit egy rossz gazdasszony a kötényében kihordani ne tudna. A takarékos asszony próbája a fôzés. Sok asszony van, aki tud fôzni, még több asszony van, aki csak azt hiszi magáról, hogy tud fôzni. Pedig a jó konyha kérdése oly fontos fejezete a házasélet boldogságának, hogy törvényt kellene hozni: amelyik lány nem tud fôzni, az ne mehessen férjhez.

Ami a háziasságot illeti, manapság, amikor a szerény, csöndes kislánynak ,,liba'' a neve, amikor a feleségek nem hitvesek, hanem ,,szépségkirálynôk'' akarnak lenni, amikor hölgyeink inkább találhatók a volán mellett, mint a bölcsô ringatásánál, a házias leánytípusnak nevetségesen alacsony árfolyama van a házasság börzéjén.

Pedig feleség annyit jelent, mint fele segítség. A mai házasságoknak egyik pillére a munka, mégpedig a kölcsönös munka, hiszen az Isten azért adott az asszonynak is két kezet, hogy ô is megfogja a dolognak ráesô végét.

A középkorban a háziasszony nem kaphatott szebb ajándékot, mint rokkát és varrótût, még sírkövére is ollót véstek jelkép gyanánt; a mai asszonyok élnek-halnak a drága selymekért, de nem fáradnak az árukért, nem szeretik a varrógépet, de annál inkább a divatlapot. Ismertem sok asszonyt, aki menyecskekoráig gyors volt, pedáns volt, csinos volt, mikor asszonnyá lett ellustult, a kávéját az ágyban itta, egész délelôtt zongorázott, de se magával, se házatájával nem törôdött. Szabadjon ezek után a családi élet boldogsága vagy boldogtalanságának negyedik fôforrására rámutatnom, s ez az a piros húsdarab, amit emberi nyelvnek nevezünk.

Mélyen tisztelt hallgatóim! Vannak asszonyok, akik olyan idegesek, hogy még a szúnyog is felpaprikázza ôket, akik a rózsaszirmot is tüskének nézik, akinek láttára minden katolikus pap szíve mélyén köszönetet mond egyházának, hogy meg van mentve ilyen életédesítô cukorpótléktól.

Ami a tigrisnek a karma -- mondja Stolz Albán --, az elefántnak az ormánya, bivalynak a nyaka, a méhnek a fullánkja: az ilyen asszonynak a nyelve. Vannak asszonyok, akik belebetegszenek, ha nem pörölhetnek.

Van, kedves hallgatóim, az olaszoknak egy közmondásuk: ,,Ha az asszonynak olyan gyors volna a lába, mint a nyelve, a villám tüzénél fôzhetné meg a vacsorát''... Az ilyen nyelves asszonyok gyöngéd pihe helyett csalánnal és tüskével bélelik ki a családi fészket.

1891-ben egy vagyonos iparos halt meg Párizsban. Végrendeletében 12.000 frankot hagyott egy ismerôs özvegyasszonyra. A levél, amelyet a végrendelethez csatolt, így hangzott: ,,Fogadja asszonyom ezen csekélységet hálaképpen azért a szívességért, hogy 30 évvel ezelôtt kikosarazott, mikor a kezét megkértem. Az ön kedvességének köszönhettem, hogy életéveim csöndes békességben peregtek le''.

Azonban necsak az asszonyokról beszéljünk. Vannak férjek is, akik túltesznek Torquemada Tamáson, akik mert ételüket és házukat megosztják egy kedves teremtéssel, azt hiszik, szöges korbáccsá válhat a nyelvük, akik a névmások közül csak az ,,én''-t, ,,enyém'', ,,nekem'' szavakat ismerik, akik a világ elôtt uralkodnak magukon, azonban otthon a feleséggel szemben, akinek ,,hallgass!'' a neve, mindent megengednek maguknak. Amit a férfiak önfeláldozásnak neveznek, az nem egyszer hitvány megalázás. A szegény családok szegény lányai ne hordozzanak mindig lelkükben töviseket, hogy hajukban érintetlenül hervadt el a mirtuszkoszorú, s nekik veszniök kellett, mint a virágnak ...

Még ezer szerencse, hogy a nô alapjelleme: a szenvedni tudás. Hisz a japán nônek még imádkoznia sem szabad a templomban, a hindu nôkhöz pedig így szól a törvény: ,,A nônek kötelessége, hogy legyezze férjét és simogassa, míg el nem alszik, közben a lélegzetét is fojtsa vissza''...

Az bizonyos, hogy a legszebb kelengye, amit a nô a családba hozhat: a türelem.

A házi békének titka ez: ,,Az asszonynak legyen jó foga, mert sokat kell megrágnia, jó gyomra, mert sokat kell megemésztenie, széles háta, mert nagy keresztet kell hordoznia''. Mikor Szent Chantalhoz jött egy asszony, akinek nagyon mérges nyelvû férje volt, és tanácsát kérte, mitévô legyen urával szemben, ezt a tanácsot kapta: ,,Menj ide a legközelebbi forráshoz, meríts a korsódból vizet, és vidd magaddal. És ha az urad pörölni kezd, akkor végy be a szádba, és addig le ne nyeld, míg el nem hallgat''... Különösen azt tartom fontosnak, hogyha szenved is az asszony, soh'se panaszolja baját másoknak és ne hirdesse férje hibáit...

Még egy utolsó sírásóról akarok szólani a házasságban s ez a féltékenység.

Napjaink rekordot teremtettek a féltékenységi dráma terén is. Igaz, hogy aki szeret, az félt is, azonban más a féltés és más a féltékenység. A féltékenység egy lelki tengeribetegség, amely megmérgezi, füsttel tölti meg az egész házaséletet, s az embert, aki szeret -- egy örökké felfegyverzett csendôrré változtatja.

,,A féltékeny ember -- mondja egy híres író -- állandóan tôrt forgat a saját maga szívében, kételkedik, kutat és szenved szüntelenül, vájkál a múltban, vájkál a jelenben, vájkál a zsebekben... az enyelgésben csak hazugságot lát, a csókban csak közönyt érez, a szerelemben mindig a képmutatástól retteg, a féltékeny férj minden percben azt hiszi, hogy elárulják, minden férfire, aki feleségéhez közeledik, úgy tekint, mint egy Betörôre, elfogja ôt a végsô boldogtalanság, amit egy morzsányi remény még mérgezôbbé tesz.'' A féltékenység -- mondotta egy görög bölcs -- a legelsôbbrangú ostobaságok egyike. Mert vagy van ok rá, s akkor úgyis hiábavaló minden beszéd, vagy nincs ok rá, s akkor mi szükség, hogy egymás életét keserítsük?

Ez az érzés az, ami a házasságot közel hozza a vértanúsághoz, így válik lassan a házasság két lélek sírboltjává!...

Kedves hallgatóim! A férfi dicséretével kezdtem, a nô dicséretével fejezem be elôadásomat.

A férfitôl a társadalom százféle erényt követel, amik mind nehezek. A férfinak oda kell tartania mellét a halálthozó golyónak, ha orvos, oda kell lépnie a ragályos beteghez, ha ügyvéd, süketnek kell lennie az ellenfél lepénzelô beszédével szemben, a nô azonban lehet félénk, mint egy galamb, megbocsátjuk neki, ha nem tudja kívülrôl az Iliászt, csak egyet kívánunk tôle: a hûséget, egy hôsiességet: a hûség hôsiességét.

Az ilyen hûséges asszony az, akirôl a Szentírás mint ,,mulier fortis''-ról beszél, aki mikor gyûrût cserél, szívet és sorsot cserél, s aki ettôl a pillanattól kezdve hôsibb szerepre vállalkozik, mint egy katona, hôsibbre, mint egy vértanú.

A feleség üdeségét, szépsége hamvát ugyanis nem a megrázó nagy gondok és csapások ássák alá, amelyek senkit se kímélnek meg, hanem az apró, napról-napra ismétlôdô csontot és velôt emésztô házigondok.

Millió és millió derék családanya fôzi és súrolja el életkedvét, rózsaarcának gödröcskéit a házigondok szolgálatában, míg végre ráncosképû, száraz, a derekát örökké fájdító öregasszony lesz belôle. ,,Az örökké új kérdés: mit fôzzünk ma ebédre? az a folyton hulló vízcsepp, amely lassan, de halálosan felemészti a testet és a lelket. A tûzhely mellett, amit a költôk megénekelnek, a valóságban a kiadások és bevételek szomorú mérlege készül, nyomasztó elmefuttatások, amik ezzel a sóhajtással zárulnak: mennyire megdrágult megint a világ!...

Azon a lángoló oltáron, amelyen a levesesfazék rotyog, áldozódik fel az ifjúság, a szépség, a vidámság, és az öreg, gondoktól felôrölt szakácsné-kinézésû asszonyban ki ismerné fel az egykor viruló, bájos, koszorús, boldog nászfényben sugárzó menyasszonyt? Énnekem mindig összeszorul a szívem, mikor a mamák mutogatják fiatalkori képeiket és mondják: ,,Ilyen voltam én valamikor!''...

A férjek gondoljanak arra, hogy gyermekei kedves koszorújától övezett hervadtarcú édesanyának bájait a viruló gyermekek rabolták el, hogy az édesanya régi szépsége mint láthatatlan menyasszonykoszorú ott pihen a lánya szôkén felcsillanó hajának selymében.

Gondoljanak erre, és öleljék meg szépségükben elhervadt feleségüket.

Már a régiek is szentnek tartották a családi tûzhelyet, és amellett állították fel oltáraikat. Tartsuk mi is szentnek azt a lángot, amelynél az Anya és az Asszony mint a kötelességteljesítés néma vértanúja lassú halállal hal meg, hogy házát kellemessé, asztalát vonzóvá, gyerekeit széppé és boldogokká tegye.

Az asszony és anya egész sorsát láttam tömören kôbe vésve azon a sírkövön, amelyen e két szó állott:

Szenvedett -- és szeretett!


A mai nevelés bûnei

(Rádióbeszéd)

Mikor Róma fényûzô asszonyai egymással vetélkedtek csillogó ékszereikkel, és megkérdezték Kornéliát, a Gracchusok anyját, hogy neki milyen ékszerei vannak, a híres római nagyasszony rámutatott gyönyörû két fiára, mondván: ,,Íme az én ékszereim!''

Valóban a gyermekek a csillogó gyémántok, az igazi ékszerek, amik az anyát díszíthetik.

Sajnos, manapság mindenféle pályára, amit magunk választunk, vagy amire az élet jeges sodra kényszerít, idejében elôkészítenek bennünket, de van egy mesterség, amire senkise tanít meg minket: gyermekeink apjává és anyjává lenni. Könyvtárakat lehetne összeírni a mai nevelés bûneirôl. Szülôk bûneirôl, akiknek szemében a gyermek egy bábu, vagy bálvány, vagy játékszer. Szülôk bûneirôl, akiknek háza csupa szalon, de nincs benne egyetlen gyerekszoba. Családi otthonok bûneirôl, ahol a Biblia helyét elfoglalta a Színházi Élet és mozirevû, ahol a leánylélek kialakításában fontosabb szerep jut az etonfrizurát csináló borbélynak vagy táncmesternek, mint az édesanyának.

Beszélhetnénk anyák bûneirôl, akiknek legfeljebb egy gyermekük van, és azzal az eggyel sem törôdnek.

Márpedig a gyermek lelke egy töretlen márványdarab, amelybôl Sátánarc és Angyalarc egyaránt faragható... A bölcsô: egy illatos álomban, édes napsütésben forrongó föld, amelybe ha búzát vet a szülô -- búzát arat, ha konkolyt vet -- konkolyt arat, ha semmit se vet bele: elgazosodik.

A nevelôk legelsô bûne, hogy nem ismerik a gyermek egészen különálló, különváló világát, a gyermekben embert keresnek, és a gyermek szellemi folyamatait a felnôttek szellemi folyamataival mérik. Ezek a nevelôk azt a gyermeket tartják jó gyereknek, aki nekik a legkevesebb kényelmetlenséget okozza.

Márpedig a gyermek másvalaki, mint mi vagyunk, ô nem egy kicsinyített felnôtt, hanem egy külön világ.

A gyermekben éppen akkor születik meg az elsô bizalmatlanság, amikor a felnôttek éreztetik vele, hogy ôk bölcsebbek, mint ô, s megmosolyogják azt, ami neki nagy, szent és komoly. Pedig a természet parancsa az, hogy mielôtt az ember emberré lenne, elôször gyerek legyen. Négyévesnek lenni éppoly nagy és szent dolog, mint negyvenévesnek lenni.

A gyermeknevelés elsô kelléke: jó emberré szelídülni, elfeledni felnôtt voltunk kevélységét, a bölcsesség gôgjét, lelkünk keserves komplikáltságát; a gyermeket nevelni tulajdonképpen azzal kezdôdik, hogy megtanulunk újra játszani. A gyermek lényege a játék, ez számára az élet célja, értelme és eszménye, azért, aki a gyermeket megfosztja játékaitól: egy egész életre szóló boldogságtól fosztja meg ôt. Mennél hosszabb, mennél napfényesebb, mennél játékosabb valakinek a gyermekkora, annál gazdagabb lelkû ember válik belôle.

Azért mondja már Demokritos: ,,Ha a gyerek szívének száz kapuja volna, mint Théba városának, engedjétek be az örömöt mind a száz kapun, hogy a gyermekkor virágoskertjébôl mennél többet vigyen magával a férfikor rögös szántóföldjére. Teremts tehát gyermekednek ragyogó, vidám, erôtôl duzzadó ifjúságot -- és olyan lesz élete. Megtanítod félni? -- a nálánál erôsebbtôl való rabszolgafélelem lesz egész életében sorsa! Vered a gyermeket? -- a világ is verni fogja! Nem becsülöd benne az embert? -- felnôtt korában sem lesz része becsülésben.''

Ha valamikor, úgy most, a háború után meg kellene valósítanunk Ellen Key tervét, hogy minden gyerekszoba egy kertre nyíljon, hogy mennél több jöjjön be a mennybolt kékjébôl, a rétek zöldjébôl, a nap aranyesôjébôl, mert semmi se nevel több életmûvészetre, mint a napfényes ház, amelyben sohasem tagadták meg a gyermektôl a nevetést és jókedvet.

A nevelés másik nagy hibája a szülôk részérôl való jó példa hiánya. Minden nevelônek elsô kötelessége: nem ártani. Azért -- mondja egy híres nevelô -- ha az Úristen mennyei angyalokat adott volna kosztba, akkor se kellene jobban ügyelnie minden szóra a szülônek gyermeke elôtt. A gyermek mindent megfigyel, elôtte minden csoda. Látszólag a képeskönyvbe merülve ül, ugyanakkor azonban éber figyelemmel hegyezi fülét arra, amit beszélnek és nagyszerûen meghallja, amit elôtte el akarnak rejteni. ,,Ó szülôk -- kiált fel Klug -- milyen süket a ti fületek, és milyen éles a ti gyermekeitek hallása. Ti nem gondoltok arra, hogy amikor gyermeketek betemeti fejecskéjét a puha vánkosokba, s ti könnyelmûen azt mondjátok, hogy aluszik már... ô azokon a vigyázatlanul kiejtett szavakon tépelôdik, amiket sohasem lett volna szabad meghallania.''

A szülôk egyetlen jó példája, amely még haló porában is neveli a gyermeket, többet ér, mint száz prédikáció.

Mármost, hogyne válnék kacérrá a lányka, aki napjában tízszer is ott lepi anyját a tükör elôtt? Ott, ahol a gyermek fegyelmezetlenséget, feleselést, pörpatvart lát és hall maga körül, hogyan lehet tôle pont az ellenkezôjét követelni? Igaza van Claparédnek: ha a szülôket magukat jól nevelték volna, már jólnevelt gyermekeket hoznának ôk maguk is a világra. Egyébként, ha van valami a világon, amit a gyermekeknek soha, de sohasem volna szabad meghallaniuk, az a szülôk veszekedése.

A nevelés mûvészetének másik hiánya, hogy ignorálja a szoktatást; márpedig az igazi nevelôi munka nem annyira oktatásból, mint inkább szoktatásból áll. Nincs semmi, amit a gyermek szervesebben gyûlölne, mint az örökös moralizálás. De aki megszokta, hogy a kalapját száz esetben a fogasra akassza, és ruháját este összehajtogatva tegye a székre, az, ha holtfáradtan is kerül haza: rendesen fogja a ruháját levetni. Aki megszokta, hogy a kabátján minden porszemet lekeféljen -- mondja Foerster --, az bele fog szeretni a lelki tisztaságba is, aki viszont megszokja a pecséteket az öltönyén, az ilyen foltokkal a lelkén is nyugodtan fog élni tudni.

Hiányzik mai nevelési rendszerünkben a jónevelésnek harmadik kelléke: az okos és szent szigor. Gyöngédséggel kell nevelni, de nem gyöngeséggel. Egyformán árt a vasfegyelem és a puha kényeztetés. A túlsók és a túlkevés szeretet.

Korunkban általános a panasz, hogy a szülôk nevelôi tehetetlensége napról-napra növekszik. A mai fiatalságot, amely kihívó, kíméletlen és makacs, amelynek szívében nem szentkép többé az apa és anya arca, valóban megszégyenítheti az a félvad arab fiú, aki, midôn anyja sátrába lép, leveti saruját, jelezve, hogy még a föld is szentebb, ahova anyja lép. De hogy manapság arcpirító jelenetek játszódnak le, botrányos feleselések hangzanak el 8--10 éves gyerekek és szüleik között, azért nemcsak a gyermekeket érheti gáncs, de elsôsorban a szülôt, aki ezt a mosdatlan kamaszhangot, ezt a tüskés modortalanságot lenyeli. Hogy a mai gyermekek fejére nônek szüleiknek, hogy nem annyira a kitett gyermekek, mint a kitaszított szülôk korát éljük, annak oka, hogy hiányzik az apa régi erôs keze, az apa zord büntetô szeretete.

Az anyát még szeretik valahogy a maguk módján, de nem vagyunk messze attól a társadalomtól, amelyben apai tekintély nem lesz többé.

Hol vannak a régi szép idôk, amikor a fiúk, ha apjuk szólt -- ültükbôl felálltak? Az ,,édesapám''-ból ,,Vatter'' lett vagy ,,öregem'' -- az ,,édesanyám''-ból ,,Mutter'', ,,mamesz'' stb.

Korkép a jelenbôl. Rendôrbíró elôtt áll egy pöttömnyi csavargó, akinek katonaapja a háborúban elesett. -- Milyen asszony a te anyád? -- faggatja a bíró. -- Amilyennek egy rendes anyának lennie kell! -- hangzik az önérzetes válasz. -- És te nem félsz tôle?... -- A kisfiú lekicsinylôleg felel: A mamától? hiszen az csak egy asszony!...

Mindennek a visszás tünetnek alapoka, hogy a mai családi életben meglazult a fegyelem, megcsökkent a tiszteletadásra és engedelmességre való nevelés, amit pedig nem lehet elég korán kezdeni. Ha a szülôk az engedelmességre nevelést akkorra akarják halasztani, amikor a gyermek esze belátássá érik -- ha a Jancsikából: János lett --, akkor jóéjszakát mondhatnak a nevelésnek.

Éppígy nem tanulták meg a mai szülôk a parancsolás és büntetés mûvészetét sem. Az még nem parancsolás, hogy a gyermek fejére zápormódra hull a gáncs, mert le is hull róla, mint a zápor. Hiába szórja a szülô a gyermek fejére a szidások zuhanyát: lepereg róla, mint hattyú tolláról a víz. Az igazi parancsolás nem zivatar, ellenkezôleg: néma hatás. Egy szó legyen több, mint száz szó, a lélek elektromos ereje, az akarat lefékezett energiája érzôdjön ki belôle.

A jó büntetésnek alapelve Pestalozzi szerint: Ne azért büntess, mert vétkezett, hanem, hogy ne vétkezzen.

Egyik nagy hiba, ami pedig sok családnál elôfordul, hogy az anya minden verés után pártját fogja gyermekének és titokban kényezteti, amikor büntetés alatt van. Pedig nagyon fontos volna, hogy a büntetés gyógyító erejét le ne rontsa az oktalan gyöngédség. A szülôk sok esetben következetlenek a büntetésnél, pedig az ideges, kapkodó, önfegyelmezetlen ember a legrosszabb nevelô.

Sok helyütt tapasztalhatjuk, hogy mikor az apa jókedvében van, a gyermeknek minden szabad, máskor, mikor bal lábbal kelt fel, a legkisebb csínytevésért is bot jár és büntetés. Másutt a gyermeket olyannal fenyegetik, amit úgyse tesznek meg, ismét máskor a szülô a büntetést mindjárt a legnagyobb fokban alkalmazza. Vannak szülôk, akik a legkisebb botlásért is hajmeresztô villámokkal, agyonveréssel fenyegetik meg a gyermeket, aki azonban okosabb náluk, nagyon jól tudja, hogy úgysem lesz az egészbôl semmi. Nem okos nevelés az sem -- mondja Tóth --, amikor a makrancos gyermeknek a szülôk játékot, babát, mackót, tortát ígérnek, csakhogy szófogadásra bírják; ez nem engedelmesség -- ez seftelés, ez üzlet!

Ami a testi fenyíték kérdését illeti, nagyon megenyhült e tekintetben az idôk szelleme. Mintha a gyakorlati pedagógiában is diadalmaskodna a foersteri iskola elve, hogy az apa nem állatszelídítô, se nem rendôr, hanem pap. A szívükkel, ezzel a nagyszerû hangszerrel kell bánni tudni -- mondja a nagy német nevelô --, nem pedig a bottal. Egy keserû pirula lehet orvosság, de nem lehet mindennapi kenyér. Kell néha a mennydörgés és villámlás, de a legfontosabb mégis csak a -- napsütés! Az apa, aki nem tud mással nevelni, mint pofonnal, az ismerje be, hogy nevelôi mûvészete csôdbe jutott.

Ma azonban, a zûrzavarok és lazulások korában, amikor a fiatalságnál kezd minden horgony és kötél szakadni, mégsem szabadna feledni a Biblia szavát, melyben írva van: ,,Aki a vesszôt kíméli, a gyermekét gyûlöli.'' Olyan kiváló nevelô, mint Don Bosco, a feszület mögött ott ôrizte a somfavesszôt. Az egyik híres pedagógus arra nevelte a fiát, hogy miután kikapott, odamenjen apjához és megcsókolja a kezét. ,,Megvertelek -- szokta volt mondani --, mert ha nem vertelek volna meg, az Isten engem vert volna meg, mint rossz szülôt.''

Az bizonyos, hogy vannak gyermekek, akiket nem kell és nem szabad megütni. Nem szabad feledni, hogy a külsôleg bottal szelídített gyermekben belül gyakran forradalmár lakik, nem szabad feledni, hogy ahol a szép szó, a játék megvonása és a nevelés egyéb eszköze segít, ott a botnak semmi helye nincsen; de viszont, hogy egy, a maga helyén és a maga idejében okosan alkalmazott nyakleves nem téveszti el a hatását: azt az élet és a gyakorlat kellôen igazolja.

Mármost kérdezzük: mire nevelje a szülô gyermekét, mi legyen a nevelés mûvészetének végsô célkitûzése? Röviden felelek: élni! Igen, élni tudni, ez legyen az a mesterség, amire meg kell tanítanunk a gyermekeinket.

Az élet manapság izzó, erôs, nagy verseny képét mutatja, ezért végtelenül fontos az egyéniségre, önállóságra, akaratra való nevelés. Amiért az emberek manapság nem tudnak boldogulni, annak nem az ész, hanem az akarat hiányában van az oka.

A mai gyermeknek meg kell tanulnia, rá kell ôt nevelni az apróbb erôfeszítéseken keresztül arra az életbátorságra, amely nem ismer hajótörést, amely egyetlen szál roncson a talpa alatt még mindig remélni tudja, hogy fellobogózva fog befutni egykor az élet kikötôjébe.

A nevelésnek egyik fôbenjáró vétke, amikor a gyermek mindent megkap, amit szeme-szája megkíván; pedig az élet nem terített asztal, nem mézes dió, és saját vágyunk ellen csak akkor fogunk tudni gyôzedelmeskedni, ha folytonos gyakorlattal megtanultuk a pillanat ingere elleni harcot. Sok helyütt láttam már, hogy a gyermek annyi játékot kapott, hogy a végén örülni se tudott többé.

A gyereket nem elég szeretni -- mondja egy híres nevelô --, hanem okosan kell ôt szeretni. Azok a bizonyos csókokkal mosdatott, agyonkényeztetett gyerekek már nem is gyerekek többé, hanem házi bálványok. Ôk parancsolnak -- és két vak ember térdepel elôttük. A kis macskák -- mondja Foerster -- csak kilenc napig vakok, de vannak szülôk, akiknek egész életen át nem nyílik meg a szemük, ha gyerekükrôl van szó. Ó, hiszen melyik anya az, aki ne becsülné túl a saját gyermekét? A szeretet és még a szeretetnél is nagyobb hiúság az, ami megakadályozza a szülôket, hogy olyanoknak lássák a gyermeküket, amilyen.

Itt említem meg korunk másik nagy hibáját -- a túlzott tehetséglázat. Még nincs kint a zápfoga a gyermeknek és máris kisütik róla, hogy táncfenomén, tízéves korában tehetségvizsgálatnak vetik alá, húszéves korában már ,,bajnok''. A mai ember jelszava ugyanis: ,,Nem boldog akarok lenni, hanem -- nagy!'' Ezért a szülôk általában azt tekintik a legnagyobb sértésnek, ha valaki azt meri mondani a gyermekükrôl, hogy -- nem tehetséges. Ha valaki azt mondja gyermekükrôl, hogy lusta és rossz kölyök, abba bele tudnak nyugodni, csak tegye hozzá: ,,pedig van esze a gyereknek''. Óvjuk ettôl a divatos tehetségláztól a szülôket, hiszen a legtöbb csodagyerek nem válik még csak tehetséges emberré sem, s az üres gyerekkori diadalokért nagy árat kell fizetni, mikor az a bizonyos megtapsolt kis majmocska késôbb nem tud beletörôdni az élet nagy szürkeségébe. Hát persze, minden szülônek az az álma, hogy a gyereküknél valósuljon meg mindaz, amit a sors az ô életükbôl megtagadott.

Ezért az anyák a fiacskájuk után mindent szépen elrendeznek, -- pedig az élet egészen más, az élet nem rendez el semmit. Volt egy anya, aki reggelente zenélô órával ébresztette a kisfiát... Pedig hát az élet nem zenélô órával, hanem kemény gondok vekkerjével költögeti az embert.

Sok anya elfelejti, hogy aki az élet kis és nagy keresztjének hordozására van nevelve -- az van jól nevelve. Sokan a nevelôk közül elfelejtik, hogy az élet viharkorbácsolta tengere a parafaövbe dugott bábukat összetöri és csak a bátor szabadúszóknak kegyelmez. Hogy a mai élet csak edzett, bátor szíveket tûr meg, s az ember annyit ér, amennyit bízni tud önmagában. Ezekbôl a blazírt, üvegházban nevelt, majomszeretettel elrontott mamakedvencekbôl lesznek azok a hosszú nadrágba bujtatott pólyásbabalelkek, akikbôl, ha felnônek, német közmondás szerint, nem lesz más, mint ,,ein fein befrackter, weich verpakter, aber nicht ganz intakter Charakter''.

Sajnos, nemcsak a szülôi, de az iskolai nevelésnek is nagy bûne, hogy messze van az élettôl. A tényleges helyzet az, hogy mikor az ember az iskolapadokból kikerül, csaknem mindig más ember, mint amire az életnek szüksége volna. Raoul Tanney a mai iskolákat gyermekbörtönöknek nevezi, amelyek a fejlôdô gyermektôl azt kívánják, hogy öt órán át üljön karbatett kezekkel, a tanuló memóriájától emberfelettit követelnek, megtöltik agyvelejét azzal: ki volt Tarquinius Superbus, ugyanakkor nem tudja, milyen egy eleven pacsirta?

Az akarat és tetterôre való nevelés elhanyagolása mellett, a mai nevelés ignorálja az erkölcsiségre való hangsúlyozottabb nevelést. Pedig mit ér a legokosabb és legügyesebb ember is, mit ér, ha három diploma van is a zsebében és négy nyelven perfekt beszél, ha csak zseniális kalandor vagy szélhámos válik belôle. A mai társadalomnak elôször is gerinces jellemekre van szüksége, és csak azután okos emberekre. Csakhogy ne feledjük: semmi se könnyebb, mint erkölcsösséget prédikálni, és semmi se nehezebb, mint erkölcsösségre nevelni. Olyan idôket élünk, amelyben a külsô burok fontosabb, mint a szív, a kesztyû fontosabb, mint a kéz, a jól vasalt nadrág fontosabb, mint a jellem, a szappan és parfüm fontosabb, mint a lélek. Ezért az erkölcsi nevelést nem lehet elég korán kezdeni.

A mai nevelés elfelejti arra a nagy morális princípiumra nevelni a gyereket, hogy ne tegyen rosszat senkinek. Nem pusztítjuk már kiskorában kellôképp az antiszociális érzések tüskéit. Megengedjük, hogy a gyermek leüsse botjával a virágokat, amin pedig a lelke durvul, és késôbb embereket fog megütni. Elnézzük, hogy kirabolja fészkébôl a madárfiókákat, -- késôbb éppúgy nem fog az anyaszív vergôdésével sem törôdni. Megengedjük, hogy különbséget tegyen szegény és gazdag pajtásai között, pedig az ô szemében csak jó és rossz pajtások létezhetnének. Nem neveljük rá, hogy tudja a gyerek odaadni a süteménye felét, tudja kölcsönadni a játékait; nem intjük meg, ha könnyeket hullat, amikor kisebb testvére véletlenül nagyobb tortát kapott.

Pedig rá kellene nevelnünk a gyerekeket az élet ama apró hôstetteire, amiért nem osztogatnak vaskereszteket. Kezdôdik a csata a kozmás levesen, amit meg kell ennie, folytatódik az ebédlôi asztal nevû lövészárokban, hol a legkitûnôbb falatnál kell abbahagynia az ebédet, végzôdik egy roppant érdekes Verne-regénynél, amit a legizgalmasabb oldalnál kell becsapnia. A cipôfûzés hasonlóképpen kitûnô eszköz a türelem és kitartás szellemének meghódítására. ,,Mutasd meg nekem, hogyan bánsz a cipôddel -- mondja Foerster -- és én megmondom, mi lesz belôled...''

Van gyermek -- mondja ugyanô --, aki nem tud elmenni az uzsonnaasztal mellett anélkül, hogy meg ne dézsmálja. Márpedig ha egy ragadozó oroszlánt, amely nem tudja, mi az önuralom, meg lehet tanítani arra, hogy szájába vegye az ember fejét és le ne harapja, akkor egy embert is meg kell tudni nevelni arra, hogy ne faljon fel mindent, amit lát. Sokan nem is képzelik, micsoda hôsi erô szükséges ahhoz, az ajtót gyöngéden betenni, amikor dühében kedve volna az embernek bombaszerûen bevágni, vagy elvinni egy diáknak a cekkert édesanyja után a piacra, mikor történetesen szembejön vele az egész iskola.

Éppily fontos volna az erkölcsi nevelés szempontjából, hogy a szülô és nevelô ne tûrje a hazugság szépítôszereit. Sok nevelô elnézi, hogy a gyerek saját hôstetteinek elbeszélésénél hasonló legyen a Fliegende Blätter hurkatöltô gépeihez, amikbe fönt beteszik a malacot -- és szalámi jön ki belôle. Sok szülônél kívánatos volna, ha az elsô lopást és elsô hazugságot nagyobb dolognak tartaná és példásabb szigorral büntetné. Ismeretes annak az akasztófavirágnak az esete, aki a vérpad lépcsôjén átkozta meg szüleit, amiért az elsô lopott fillérnél meg nem verték.

A kenyérgondok sajnálatosan meggyöngítették napjainkban a szülôk ellenôrzô munkáját. A szülô nem ér rá razziát tartani gyermeke zsebében, nincs ideje utánajárni, ha idegen jószág van benne -- honnan való? Vagy nem ér rá elszámoltatni vele a reá bízott pénzt, vagy kis zsebpénzét. Gyöngén ellenôrzik pajtásait, nem ügyelnek elég gondosan arra, kivel tart barátságot, meddig maradt kinn, hol, merre jár? Pedig a felnôtt kor elkallódása majd mindig a gyermekkori csavargásra vezethetô vissza. Az utca az élet piaca, hol minden eladó és minden kapható -- a léha utcai csatangolástól manapság kétszeres éberséggel kellene óvnunk a gyereket. Kiváltképp a 14--18 éves korban, a tiltott gyümölcsök korában, amikor a fiúgyermek különösen hajlik a rosszra -- válik lanyhává a szülôk ellenôrzô tevékenysége.

Ez a korszak a ,,néma bûn'' korszaka, a nagy lávaömlés korszaka, amikor a gyermek olyan vihar forgószelébe jut, mint se elôtte, se utána soha. Arcáról eltûnik az a rózsás, tiszta angyalfény, járása lomha lesz, beszéde zavart. Íme, a természet maga figyelmezteti az apát és anyát: Légy résen!

Sajnos, hogy mekkora árok tátong köztünk és gyermekeink között, az legszembetûnôbben a kamaszkorban tûnik elô. A pubertás kora kétségtelenül a legmegrendítôbb forradalmi kor az emberi életben. A gyerek már nem gyerek többé, de nem is felnôtt. A gyerekszoba játékai már nem érdeklik, de a felnôttkor paradicsomkertjét lángpallosú arkangyalok tartják zárva elôtte. A gyermekifjú kilép a játékszobából és szinte egyik óráról a másikra kerül szembe az Élet, Halál, Szerelem misztériumaival. Miután senki sincs mellette, úgy érzi, hogy mindaz, ami a lelkében végbemegy, rejtegetni való bûn lenne. Sajnos, az ifjúság úgy van nevelve, hogy egyszerûen nem mer a felebbvalóihoz fordulni ezekkel a nagy kérdésekkel, s azért az élet legóriásibb problémáit inkább magához hasonló éretlen társaival egymás közt intézi el. Szüleihez szintén nem mer fordulni, mert a legtöbb apa éppen a serdülô korban nem tud sehogysem fia barátjává válni. A szülôk legtöbbször továbbra is a gyerekszoba törvényeit akarják ráerôszakolni a 14--16 éves gyerekre, feltétlen engedelmességet követelnek s ezzel lelkileg akaratlanul is eltaszítják maguktól serdülô gyermeküket. Így történik azután, ha valami ösztöntragédia bekövetkezik: a szülôk rendesen az utolsók, akik megtudják, amirôl nekik kellett volna legelôször tudomással birniok. Ekkor aztán az apa az anyát, az anya az apát okolja, hogy nem törôdött a gyermekükkel. Pedig mind a kettôjük hibás, amiért nem ismerték fel a serdüléses korban az egyetlen helyes és lehetséges utat, a baráti viszony megteremtését. A legtöbb szülô magára hagyja e kor nagy belsô forradalmával a gyermeket, a szeme nincs e válságokkal szemben nyitva, a szíve nincsen tárva, pedig e korszak fontossága oly nagy, hogy ezen áll vagy dôl a késôbbi férfikor.

Mikor a gólyamesék kora lejárt: fiúknál az apa, leányoknál az anya kötelessége volna megfogni férfitársává, asszonytársává fejlôdô gyermekének kezét és félrehívni egy szent és komoly beszélgetésre, bármennyire is fázik ettôl sok szülô.

Apák és anyák szeretnék áthárítani e terhet az iskolára, pedig az iskola ezen a téren nem sokat tehet. Eltekintve, hogy az állat és növényvilágból vett hasonlatokkal ezen a téren senkit se megóvni, se visszarettenteni nem lehet, az ilyen tömegoktatások az utca és proletártanyák gyermekeinek, az egymástól kitanult diákoknak semmi újat nem mondanának, amit ôk sokkal alaposabban ne ismernének -- valóban még ártatlan gyermekeknél pedig azzal a veszéllyel járhatna, hogy éppen a nevelôk volnának azok, akik a gyermeket az ártatlan kor szent tudatlansági álmából felébresztenék. (Klug)

Végezetül fel kell rónunk az érzéskultúra és vallásos nevelés terén jelentkezô hiányokat. Már a gyermekkorban elfelejtik kitermelni a kímélet, a gyöngédség, a segítô szeretet ösztöneit. Ha a cseléd bejön a tálcával és leejt egy kanalat, megelégszünk azzal, hogy a gyerek azt mondja: puff! -- ahelyett, hogy felugorna és felvenné. Elnézzük, hogy a fiúgyermek nem segíti fel nôvérkéjének a kabátját, és nem áll föl a villamoson, hogy egy idôsebb hölgynek átadja a helyét. A mai gyermek a bikaviadallá vadult tömegsportok légkörében nô fel, pedig e légkör a durvaság legbiztosabb fejlesztôje. Általában a mai túlhajtott sport a maga rekordhajszájával, a bajnokká lenni akarás túl fûtött légkörével, csonttöréseivel és vesezúzódásaival többet árt, mint használ az ifjúságnak.

A mai fiatalságnál amúgy is a tudás helyébe a rekordok üres becsvágya lépett, izmaikat a lelkük rovására sokszorozzák meg, hiszen a láb és kar bravúrjait nem követik a szív és ész bravúrjai. Tréningekkel, meccsekkel, túrákkal, gól-drukkolással életük legértékesebb fele telik úgy el, hogy teljesen haszontalan hôstetteket visznek végbe.

A mai gyermek, aki tízórai pénzén sportújságot vásárol, fütyül a tehetségre, lenézi a zsenialitást, csak egy valami elôtt borul le -- ez a rekord. Vágyai netovábbja a motorbicikli, szórakozása a mozi és a tribün, ideálja a boxbajnok. Azt, hogy ki az a Turai, azt mindegyikük tudja, de hogy ki találta fel a telefont, rádiót, a tengeralattjárót, kicsoda Edison, Marconi, az már nem érdekli. Sajnos a mai szülôk sem azzal dicsekszenek, hogy fiúk tiszta jeles bizonyítványt hozott haza, hanem hogy milyen érmet nyert az ,,ifibajnokságban''.

Teljesen egészségtelen korszellem az, mikor a tapasztalatlan gyerekifjú 19--20 éves korában bajnok lesz, akit kineveznek ,,sportzseninek'', arcképét hozzák az újságok, megírják róla, hogy maga borotválkozik-e, milyen nyakkendôt hord, mindezt abból az alkalomból, hogy az ellenfél kapusa rosszul találta kifogni lövését. Húszéves és orra nem érez más illatot, mint tömjént, füle nem hall más zenét, mint tapsot.

A színjáték vége: a bajnok, akit saját személyének fontosságérzete túlhevített, a kimerülésnek nap-nap után való megújulása elkoptatott: egy szép napon arra ébred, hogy Ikaros-szárnyai letörtek, nem bírja tartani saját rekordját; babérjai, arcképe, személye egyaránt a lomtárba kerülnek.

Miután manapság a tanulóifjúság meg van fertôzve azzal a felfogással, hogy sportsikerek mellett nem fontos a tanulás, hiszen dicsôséget hoz az iskolára és ezért úgyis áteresztik: -- a nevelés munkájával foglalkozóknak kötelességük az ifjúság túltengô sportfanatizmusát lecsapolni, helyes keretek közé visszabillenteni, abból a túlzásból kinevelni a fiúkat, amely a sportot öncélnak tekinti, és a gladiátortípusban ünnepli a férfi eszményét.

Legvégül szabadjon a nevelés koronájáról, a vallásos nevelésrôl szólani.

Az bizonyos, hogyha az embernek hite nem volna, manapság nagyon hamar eljutna ahhoz az órához, amikor nem kívánna tovább élni. Hit nélkül, Isten nélkül a szenvedéseket se megérteni, se a kereszteket hordozni nem lehet. A vallásos nevelés elhibázottsága éppen az, hogy ahelyett, hogy nône bennünk az Isten, egyre kisebb és kisebb lesz. Tulajdonképpen az volna az ideális vallásos nevelés, amely meg tudná ôrizni a gyermekkor hamvas és mély istenhitét, azét az Istenét, aki nagy volt, mint egy Apa szemünkben, és jóságos volt, mint egy Édesanya.

Sajnos, sok szülô azt hiszi, hogy az a pár hittanóra elégséges, hogy gyermeke vallásos maradjon. Másutt az a baj, hogy az anya vallásos, ô hisz és imádkozik. Az anya tanítja a gyermekét arra, amit az apa tagad és lemosolyog. Így születnek azok a mai gyerekek, akik azt hiszik, hogy Istennek két hite van: egyik az anyák és gyerekek -- egy másik az apák és felnôttek számára. Így születik az a városi gyerek, aki megkérdezte anyjától: ,,Mondd csak mama, mikor leszek én is olyan nagy, hogy nekem se kelljen imádkoznom, mint a papának''...

Pedig a szülôk tudhatnák, hogy a hit teszi tûrôvé az apát és erôssé az anyát, hogy minden szenvedést kibírjanak, hogy le ne roskadjanak a betegágy mellett, hogy ki ne dôljenek az ifjúkor bûnbeeséseivel vívott harcban, hogy erejük együtt nôjön a gondokkal és megpróbáltatásokkal.

Mikor Néró megszületett: Róma leghíresebb jósnôje megjövendölte, hogy fia császár lesz, de anyját meg fogja ölni. És mit felelt erre az örök Anya? -- Hadd öljön meg! Csak legyen császár!

Minden anya ilyen...

Sajnos, nem minden fiú olyan, mint annak a fegyházlakó apának a fia, aki midôn meglátta megvasaltkezû apját a börtönudvaron, odament hozzá, letérdelt elôtte és megcsókolta annak bilincsbevert, bûnös, de számára mindenkor szent kezét...

Neveljenek tehát a szülôk gyermekükbôl a társadalomnak mûvelt, munkás, lelkes tagot... Istennek: az ô országa örökösét, maguknak pedig olyan fiút és leányt, akinek szívében, mint oltáron: az Apa és az Anya képe -- fénykörrel, sugárral legyen övezve, mint az angyaloké és szenteké ...

Az utolsó tanács, amit minden apának és anyának adhatok: Ne vetkôzzön le egy szülô se, amíg le nem feküszik -- és ne engedje ki a gyeplôt a holta napjáig ...


A takarékosság mûvészete

(Rádióbeszéd)

Egy nagyon aktuális, nagyon idôszerû és modern erényrôl kívánok ma önöknek beszélni -- s ez a takarékosság erénye.

Bár én tudom, hogy a fényûzésbôl ezren és ezren élnek, tudom, hogy a luxus egy nagy medence, amelynek vize ezer és ezer malmot mozgat, és távol áll tôlem, hogy az egész világból egy nagy kolostort akarjak faragni, mégis amikor az ember egyik oldalon anyákat lát, akiknek melle elapadt a nyomortól, a másik oldalon olyan fényûzést, ami a régi Rómáéra emlékeztet: kénytelen az ember gondolkodóba esni a takarékosság helyes és kötelezô volta felôl.

Mélyen tisztelt hallgatóim!

A takarékosság azon a napon született, amikor Ádám és Éva mögött becsukódtak az Édenkért kapui, és ôk szembetalálták magukat a Holnap gondjaival. Az elveszett Paradicsom óta ugyanis nemcsak a ,,má''-ról, de a ,,holnap''-ról is gondoskodnia kell az embernek. Aki csak a mai napnak él és nem néz elôre: az sohasem fog boldogulni.

Dolgozhatik valaki izomszakadtáig, felfeszítheti magát a munka keresztjére, ha nehéz küzdelmeinek eredményét, azokat a verejtékbôl öntött garasokat ki engedi siklani az ujjai között -- sohasem fog tudni felvergôdni.

Vannak emberek, akik a tékozláshoz értenek, mások lótva-futva keresik a pénzt, értenek hozzá a föld és bôr alól is elôteremteni, de megtartani, gyarapítani, beosztani, növelni nem képesek. Ezek olyan két lábon mozgó hordók -- mondja Smiles -- akikbe akármennyit öntsenek is: továbbömlik a nyitva felejtett csapon ...

Egy angol közmondás szerint: a Pénz az ember tükre. Csakugyan az embereket a Pénzhez való viszonyukon keresztül lehet legigazibb oldalukról megismerni. Ezek a kis fémkarikák, amiket mindenki hajszol, amiket az emberek jobban szeretnek a szeretetnél: tükröcskék, amelyek megmutatják az ember igazi arcát. A legjobb barátság is csak a zsebig szokott tartani, a kártyások zöld asztalánál, vagy egy örökösödési osztozkodásnál: az emberek mindig megmutatják igazi arcukat és lehull róluk az -- álarc.

Ha görög bölcs volnék, azt mondanám: ,,Mondd meg nekem, hogyan osztod be elsején a pénzedet és én megmondom ki vagy!'' Mert Tiers szerint nem a jövedelem nagysága, hanem annak beosztása és felhasználása ismerteti meg velünk az emberben rejlô igazi embert. Carnegie, a világ egyik leggazdagabb embere egy tucat patkányfogóval kezdte, 12 megtakarított dollárral folytatta és annyi dollárral fejezte be pályafutását, hogy statisztikusok számítása szerint vagyonának százdolláros címleteivel be lehetne kárpitozni az Atlanti-óceánt. Dufour viszont tizenkétszer volt milliárdos, ugyanannyiszor koldus is: mert örökségét mindannyiszor elverte, és végül is a szegényházban halt meg.

Hogy mennyire lenyúlik a pénz a jellem gyökereibe, arra állítsunk csak szembe két munkást, akik ugyanabban a gyárban, ugyanannál a munkapadnál, ugyanazon órabér mellett dolgoznak. Az egyiknek van egy kis háza, elôtte nyájas, napraforgós kert... tekintete: bízó és bátor... az otthona csupa virág és ragyogás!... A másik, aki ugyanannyit keres: vasárnaponként a teste hosszával méregeti az utca szélességét, szobájának egész bútorzata egy szalmazsák és egy pálinkásüveg, gyerekei kócosak, a házatája csupa mocsok.

Az egyik ember talpig ember, a másikon nincs egyetlen tollacska az angyalok tollából.

Nem kell ahhoz beteggé duzzadt máj felismerni, hogy a megrögzött könnyelmûség tekinthetô a társadalmi osztályok nyomorának alapjául. Az emberek legtöbbje nem él, hanem visszaél a pénzzel. Ha jó idôk járnak -- vétkesen szórják... ma dôzsölnek, holnap koplalnak. Egész sereg háztartásban figyelhetjük meg manapság, hogy elseje után mindjárt harmincegyedike következik... elseje körül folyik a dínomdánom, tizedike körül szánom-bánom... a hó vége felé jön a krumplicsuspájz egész skálája.

Jól mondja egy spanyol közmondás: a pazarlás a bôségnél reggelezik, a szükségnél ebédel és a szégyennél vacsorázik. Ugyanezt tapasztalhatjuk a munkásosztály sok tagjánál is. A tékozló dôzsölés a bérkiosztás napján, az örökös részegeskedés vasárnap, a munkától való irtózás ,,kékhétfôn''; mindezekre a jelenségekre a ,,könnyelmûség'' jelzôje túlságosan hízelgô elnevezés.

Nem igaz barátja az a munkásságnak, aki mindig csak arról szaval, hogy a munkások a társadalom támaszai és elhallgatja, hogy helyzetével kötelességek is járnak együtt.

A tényleges helyzet az, hogy még sok jókeresetû munkás sem rakott félre a rekord órabérek idején semmit, keresetét hétrôl-hétre elszórta, innen van, hogy most, amikor megakadt a munka, a tôke válságba jutott, a gazdasági vérkeringés akadozik, mindjárt a nyakukba szakadt a koldustarisznya és kezükbe a koldusbot. A munkásságnak is kevesebb volna a könnye, ha többnek volna közöttük takarékkönyve.

Maxwell angol munkásvezér maga is elismeri, hogy kevés munkabér idején több folyt be a munkáspénztárakba, mint béremelés idején, amikor mindenki könnyelmûségre csábul.

Kedves hallgatóim! Nekünk mindig csak társadalmi reformokról szavalnak, pedig a reformokat önmagunkon kellene kezdeni. Jól mondja Smiles: ,,Mi folyton csak arról panaszkodunk, hogy milyen nagyok az adók, hogy mekkora közterhek alatt roskadozunk, pedig nem az állami és egyenes adók a mi legnagyobb ellenségeink, ami minket igazán megadóztat: azok a mi bûneink.''

Sok embernek egyetlen igazán nagy ellensége van: önönmaga. Itt van az a betegség, amikor az emberek nem tudnak ellenállni a pillanatnyi varázs ingerének.

Sokan vannak, akik a golyózáporban, ott, ahol szól az ezred zenekara és vaskereszteket osztogatnak: a bátorság és hôsiesség csodáit képesek mûvelni, de mikor a körúton fejbe kólintja az illetôt egy fényreklám: ,,itt nyakkendô mélyen leszállított áron kapható'', már nincs benne a hôsiesség, hogy be ne menjen és meg ne vegye.

A takarékossági ösztönre egyik legveszedelmesebb bacilusnak vásárlási betegség a neve. Sokakat szédít el, hogy egyet-mást ,,potom árért'' vehetnek. Nem tudnak elmenni egyetlen kirakat mellett sem, ahol valamit ,,mélyen leszállított'' áron kínálnak. Az egyik összeszed alkalmi kiárusítási áron egy vég krep de chinét, pedig inkább lábosokra volna szüksége, a másiknak partiáruban nyakába varrnak 12 üvegzongoralábat, amikor otthon nincs pénz, hogy a füstölgô kályhát rendbehozzák.

Másokat a hitel csábít könnyelmû vásárlásokba. Ez mostanában, amikor a szônyegtôl a koporsóig minden részletre kapható, oly általános járvánnyá szélesedett, hogy alig van ember, aki bele ne esett volna. A részletfizetés a legnagyobb csalétek, a legfinomabb horog a kereskedôk részérôl, akik ezzel éppen a legkönnyelmûbb embereket kapják hálójukba... Ismerem a részletüzletek veszedelmét, azért ha rajtam múlna, mindegyikre kiíratnám a Miatyánk nagy-nagy emberismeretre valló szavát:

... és ne vigy minket Uram a kísértésbe!...

A takarékosság erényének másik halálos ellensége, amit joggal magyar betegségnek lehet nevezni, hogy a legtöbb ember többet költ, mint amennyit keres.

Mélyen tisztelt hallgatóim! Bizonyára ismerik Szigligetinek a darabját: ,,Fenn az ernyô nincsen kas!''... Nos, ezt a darabot nemcsak a színpad deszkáin, de az életben is igen sokszor eljátsszák ... A modern életnek az egyik legdivatosabb mûsordarabja ... Talán seholse akkora betegség ez, mint minálunk, hogy az emberek többnek akarnak látszani, mint amik. Valamikor az erdélyi fejedelem volt ,,nagyságos'', ma pedig a viceházmester is az. Nálunk mindenki ,,fônök úr'', mindenki ,,vezérigazgató úr'', mindenki a maga osztályánál egy fokkal feljebbállónak akar látszani, akár teheti, akár nem. A parasztlegény ma úgy öltözködik, mint egy iparoslegény, az iparoslegény vasárnap puplininget hord, changeant harisnyát és trencskókabátot, a bankfiú úgy öltözködik, mintha ô volna a vezérigazgató, a miniszteri titkár úr pedig egyenesen konkurenciát csinál a walesi hercegnek.

Hölgyeim és Uraim! Mondják, hol és miben látunk ma igényekrôl való lemondást? Az ötfogásos ebédek leépítéséhez, miután hölgyeinknek a karcsúság a hiszekegyjük, talán már eljutottunk, de annál kevésbé jutottunk el a szanáláshoz a puplinok, selymek és szövetek terén, amik mennél drágábbak, annál átlátszóbbak.

Ha körülnézünk a hiúság kerekein guruló társadalmunkban: azt látjuk, hogy a milliomos utánozza a milliárdost, a fixfizetésû hivatalnok a milliomost. Manapság is, amikor égigsikoltó nyomorról panaszkodunk: többezer pengôs szôrmebundák, százpengôs kígyóbôrcipôk a mértföldkövei a divatbálványozásnak. Se lent, se fent nem látjuk, hogy az emberek elfogadták volna az új idôk által parancsolt új mértéket.

Itt sétálnak közöttünk kigyûrûzött, felékszerezett, drága prémekkel feldíszített korzópávák, akikrôl tudom, hogy zálogcédulákkal van kibélelve retiküljük. Bankfiúk tipp-topp eleganciával, zsebükben arany cigarettatárcával, akik otthon tíz deka töpörtyût vacsorálnak ... Hány szegény lány van, akinek keresetébôl grenadinblúzra is alig telne, s íme, részletre vásárolt kék rókaprémben páváskodik... Hány ember öltözködik úgy, mintha mögötte egy többemeletes bérpalota állna, pedig otthon az ágya szélén ülve a házbér démoni gondjaival viaskodik.

Tudom, hogy az a szegény irodista kisasszony, aki reggelente ondolálva, pompás selyemharisnyában, szôlôlészínû selyemkosztümben érkezik a hivatalba: otthon a hidegvacsorák és felmelegített káposztáslevesek kosztján él, de inkább koplal, csakhogy mikor kilép az utcára, senkise sejtse, hogy egy gyár garasokkal fizetett irodakisasszonya. Éhezik, de pompázik.

Igen, bevonult az irodákba, burokba, hivatalokba a flanc és olyan közszellemet diktál, hogy a szegény lányok is, ha nem akarnak társnôik mögött maradni, kénytelenek beugrani az erejükön felülálló, társadalmi helyzetükkel aránytalan fényûzésbe. De nemcsak a fôvárosban van így, a kisvárosi tisztviselônô is Breitschwanzbundára költi az ura fizetését, és a gazdatisztné a legeldugottabb faluban is piperemajmot nevel a lányából.

Volt idô, még nem is olyan régen, midôn a ruhában való fényûzést törvények szabályozták. Így még egy századdal elôbb Zürichben egy leányzót, aki fehér selyemcipôben ment a templomba -- megbüntették. A mai kor szimbóluma a testszínû harisnya, amit a grófkisasszonytól a házmester-muskátliig mindenki hord.

Hogy sok lány azonban pártában marad, annak éppen az az oka, hogy egy kisfizetéses hivatalnok nem mer elvenni egy ilyen pippes pávát, akinek a bundájára csak egyévi fizetésébôl tellene. A sok magátkelletésnek a vége az, hogy a modern leány ruhásszekrényében sokféle ruha lóg: van ott téli és nyári ruha, sport- és báli ruha, otthoni és szalonruha, tánc- és fürdôruha, csak egyfajta ruha hiányzik: a ,,menyasszonyi''.

Gyakran halljuk a panaszt, hogy a mai emberek lélegzete is sóhajtássá lett az élet nehéz küzdelmeitôl, de vajon nem mi magunk vagyunk az okai, hogy mértéken felül megszaporodtak a gondok tüskéi a homlokunk körül? Vajon a luxus és pazarlás is nem egyik oka a családi élet egyensúlyzavarának? A vagyonosabb házasságoknál az anya nem anya akar lenni, hanem a lehetô legdrágább fényûzési cikk, -- nem csoda, hogy egyre kevesebben kérnek belôle. A régi asszony mint anya volt ideál, aki a házasságba mint kelengyét hozta magával az önfeláldozást, a régi nôknek nem az volt az egyetlen gondolatuk, hogy a formájukból ki ne menjenek, hanem hogy áldozatos hitvesek legyenek. A mi anyáink a rokka mellett nôttek fel és nem töltöttek 7000 órát a tükör elôtt, mint egy amerikai statisztikus kimutatta.

Amióta a világháború után elkezdte mûködését a világ legerkölcstelenebb gépe: a bankóprés, amelybôl a papírpillangók milliárdjai röppentek szét és kápráztatták el a tömegek fantáziáját: mindenki tele van sóvárgással a fénybe, a luxus régióiba, ahol azonban a rövid tündöklésnek rendesen egy egész élet összeomlása az ára.

Az a túlfeszített fitogtatás, az a többnek látszani akarás a mi társadalmunk rákfenéje; ez hozza magával az irdatlan küzdelmet a pénzért, hozza magával a sikkasztást, a hamis bukást, amin naponta annyian elvéreznek. Hogy a családok a hiúságok mai nagyvásárában milyen árat fizetnek azért, hogy egy rozoga lépcsôfokkal fentebb állani látszanak: arról a törvényszéki közlöny rovatai, az árverések dobpergése eleget beszélnek. Ezért lett mindennapos történet: hatszobás lakásból -- csupaszfalú cellába; autóból -- a tolonckocsiba; ezért a gyakori loccsanás a hidak alatt. Minap írta az egyik öngyilkos búcsúlevelében: ,,Úrnak születtem, szegényül élni nem tudok, ha nincs pénz, nem kell az élet sem tovább!''

Mélyen tisztelt hallgatóim! Az ember egyebet se hall, minthogy drága és nehéz világ van! De ne feledjük el: nemcsak az a baj, hogy a pénz kevés, hanem, hogy az igények túlságosak. Nem a 28 filléres kenyér a drága, hanem az a sok mindenféle vaj, amit szeretnénk rákenni, márpedig a Miatyánkban az Úr csak a kenyérért tanított imádkozni, nem pedig szendvicsért. A tényleges helyzet az, hogy ma, a zord idôkben, a nehéz napokban olyan dolgokat engednek meg maguknak az emberek, amirôl a jó békevilágban apáink még csak álmodni sem merészeltek. Még nem volt idô, amikor annyit beszéltek volna az égig sikoltó nyomorról, mint napjainkban: ugyanakkor gombás módra szaporodnak a tánclokálok és kabarék, minden héten más ünnepély, minden héten bankett és az emberek úgy felcicomázzák magukat, mint az öreg oltárt.

Pedig egyszerûen ôrültség, miért verik adósságba magukat az emberek. Komoly embernek mosolyognia kell, mikor látja, hogy egyesek abban a gyapjúöltönyben páváskodnak, attól hiszik többnek magukat -- amit elôbb egy birka viselt! Vagy ott van az egyszerû emberek hiú gyászpompaimádata, ami minden, csak nem keresztény erény. A divat nagyobb úr, mint a halál, a divat ott uralkodik még a koporsó felett is. Palócországban belebetegszenek, ha nem ég két sor gyertya a koporsó körül, és kiszólják a szomszédok, ha nem selyem a szemfedô. Egerben el se megy a legegyszerûbb asszony avatásra másképp, mint hintón. Ha kenyérre nem jut, de selyemre mindig kell, hogy jusson. Az adóra nem telik, de báli ruhára kell futnia a legszûkösebb viszonyok között is. Az emberek elfelejtik, hogy egy takaros kartonruha -- ami ki van fizetve -- többet ér, mint a hitelben vásárolt és ki nem fizetett nehéz selyem. Így azután még be sem takarítja a gazda a vetést: a termése már elúszott és a nagyságos hivatalnok úr zsebeiben harmadika körül fizetésének már csak a roncsai csörögnek.

Minap lett egy elôkelô kereskedôcég üzletvezetôje öngyilkos. A lapok közölték kiadási feljegyzéseit. Évi fizetése 8000 pengô volt. Kiadási tételei között szerepelt: 2000 pengô az asszony toilettjeire, 2400 pengô nyaralásra, egyéb szórakozásra 3000 pengô. Természetesen ilyen beosztás mellett a szükségesre nem volt elégséges a fizetés és lassan az adósságokban gyülemlett fel a kapitálisa.

Apropos, adósság!

Smiles mondja könyvében, hogy az adósság sokkal nyomasztóbb valami, mint a szegénység. Akik nagyon könnyen folyamodnak kölcsönhöz, többnyire csak máról-holnapra élnek és kiadásaikban olyan légvárakra építenek, amiknek a valóságban semmi alapjuk nincsen. Az adósok rendesen azzal áltatják magukat, hogy rövidesen kedvezôbb helyzetbe jutnak, akkor majd tudnak fizetni, pedig mindez csak önámítás.

Az adósság valóságos malomkô az ember nyakán. A ki nem fizetett számlával úgy fekszik le és ébred az ember, mintha a Gellérthegy nyomná a mellét. A zaklatott adós a szokottnál erôsebb kopogtatásra már összerezzen, fél a levélhordótól és minden embertôl, aki hóna alatt aktatáskát hord: vajon nem hoz-e idézést vagy óvatolást? Az ilyen adós nem kerülheti el a folytonos megaláztatást. Ismerôsei és közte láthatatlan jégfal ereszkedik, barátai, ha meglátják az utcán, átsietnek a másik oldalra, nehogy észre kellessen venniök a zsebükre közveszélyes köszöntést. Lassan elveszti önérzetét, kénytelen zsebrevágni a legvastagabb gorombaságokat, kitalálni a legcifrább hazugságokat, hogy haladékot nyerjen. Elôször elúszott a pénz, azután elúszott a hitel, a végén elúszott a becsület!...

Tudom, hogy hallgatóim közül sokan azt fogják mondani: örülünk, hogy élünk, nemhogy még félre tudnánk tenni. Nem egészen úgy áll a dolog. A takarékosság nem a nemköltés, hanem a beosztás mûvészete, s erre a rossz napokban még fokozottabb szükségünk van, mint a jó napokban. Mindenki tapasztalhatta magán, hogy mikor az embernek kevés a pénze, akkor ô parancsol a pénzének, -- ha sok a pénze: a pénz parancsol neki. Ne feledjük, hogy manapság kevés a takarékos ember, ezért kevés a boldog ember, hiszen minél egyszerûbben tudunk élni, annál inkább vagyunk urai az életnek. Jól mondja a török közmondás: ,,Mindenki dúsgazdag, aki beéri azzal, amije van! ...

Tisztelt hallgatóim!

Magában az egyénben van adva saját jólétének, emelkedésének vagy bukásának törvénye. Ezért kell, hogy minden ember saját magának a jóléti minisztere legyen.

A kevés is sok, ha be tudjuk osztani -- mondja Smiles -- és a Dárius kincse is kevés, ha csak a tékozláshoz értünk. A rend és a beosztás azonos a jóléttel, a takarékosság a kiegyensúlyozott élet alapja. A rendezett pénzügyek, a tervszerûség és átgondolás kiadásainkban: önbecsérzést ad az embernek! Az akármilyen kicsi tôkével is rendelkezô ember bátrabban állja az élet harcait, a szíve nyugodtabban ver és emeltebben hordja a fejét.

Sully mondja emlékirataiban, hogy a szerencséje megalapítását annak köszönhette, hogy mindig tartogatott magának elôre nem látott bajok idejére egy kis tôkét.

A rendetlen anyagi viszonyok között élô ember nem tud alkotni, nem tud az örökös pénzzavar miatt nyugodtan gondolkozni, a könnyelmû ember másokon se tud segíteni, nem alamizsnálkodhat -- vagyis nem lehet jó ember.

Kedves hallgatóim! A számvetés: életmûvészet kérdése. Aki egyetlen egyszer is átérezte azt: mit jelent a pontos beosztás az akaratéletre, sôt az ember egész lelki rendjére, azt nem fogja a pillanat ingere erején felüli költekezésre csábítani. Minden megtakarított fillér hatalmas nyomatékot ad az ember öntudatának és kiegyensúlyozottságának. Az óvatos, építô és rendszeres takarékosságnak tehát varázsereje van, aki eljutott odáig, az nem fogja azt elhagyni, mert a nyugodt lelkiismeret felemelô tudatával és biztonságérzésével ajándékozza meg az embert.

Proudhon szavával zárom beszédemet: A vakszerencse, a sorsjegy, a lóverseny vagy a kártya tehet gazdaggá, -- de emberré egyedül a munka és a takarékosság!...


A nyelv a vádlottak padján

(Rádióbeszéd)

A következô apró drámát láttam egyszer egy templomajtó elôtt leperegni:

Csukott kétfogatú gurult zajtalanul a kivilágított templombelsô felé. Az ostornyél kivirágozva fehérrel, a kocsis gomblyukában krizantém, a csillogó ablaküveget fényes lombhullám folyja körül. A kocsiból kiszállott valaki menyasszonyi fehérben, hószín selyem uszállyal, fehércipôsen és gyöngéden felékszerezve. Arca átszínesedett kedvesen, mint valami rózsaszín lampion, szinte ott fénylett rajta a gyertyák káprázata, a templom áhítata: szeme nedvesen csillogott az örömtôl és egyszerû boldog kis arca megszépült valami belsô fényességtôl.

Egy percre megállt, hogy bevárja az urát; boldogan belékarolt és megindultak.

S ahogy átvonult a kíváncsiak sorfala között a legnagyobb emberi boldogsággal a szívén: nászfényben az öröm tüzétôl, átlangyosodott szemekkel, tündéri fátyoltól behavazva, a fehér, drága, meghatott kis menyasszonynak, aki a rávillanó tekintetektôl kigyulladva, úgy érezte, mintha egy almafa virágesôjét permeteznék halkan a szívére, mintha a csillagos szônyegen egyenesen az égbe menne, elôre, valaki félig csendesen, de hogy annál jobban meghallja, azt súgta oda:

-- Jaj, de csúnya kis nô!

Csak ennyit!... Pár szó az egész, de elég ahhoz, hogy ettôl a pár szótól elfeketüljön a hófehér menyasszonyi ruha, meghanyatoljon a szôke fej; a boldogan koszorús, és hogy, aki mondta, elégedetten érezhesse, hogy a másik ott a világos oltárnál nem fog tudni már egész szívével örülni és mosolyogni.

Íme, kedves hallgatóim! Ahhoz, hogy az ember öljön, van rettenetesebb fegyver is, mint a méreg és a tôr! Van seb, amihez nem kell kés, sem vitriol.

Vannak emberek, akik követ nem dobnának embertársaikra, mert a rendôr felírná ôket, -- de megdobálják olyan szavakkal, amelyek nagyobb sebet tudnak ütni az ember szívén, mint a legélesebb kô a homlokon.

Vannak emberek, akiknek nincsen nyugtuk, amíg mások becsületét nyelvükkel szét nem téphetik, akik, ha egy gyufaszál nem gyújtott, addig gyújtogatnák, amíg a hírneve mégis csak lángba kap és odaég ... Vannak pálmás, puhaszônyeges szalonok, amelyeknek illatfelhôs levegôje csak úgy hemzseg a becsületsértésektôl és rágalmazásoktól... Vannak zsúrok, amelyek nem is zsúrok, ha a szendvicsek mellé fel nem szervíroznak egynéhány apróra vagdalt emberi becsületet...

A társaságok rágalmazó beszédeire célozva mondotta egy szellemes szent: ,,Valahányszor emberi társaságba mentem, mindig mint kisebb jöttem onnan vissza.''

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Egy híres író szerint a légártalmasabb vipera a világon: a nyelv. Nem hiába tapétázza ki Dante a pokol egyik limbusát emberi nyelvekkel, tény az, hogy a legmérgesebb kígyó egész életében nem okoz annyi szenvedést és szerencsétlenséget, mint az emberi nyelv egy negyedóra alatt.

Kép az életbôl:

Ismertem egy szerencsétlent, aki ifjúkorának egy meggondolatlan percében olyan ballépést követett el, amiért súrolnia kellett a börtön falát. A börtön damaszkuszi úttá vált számára, amikor kikerült a fegyházból, volt ereje az életet a romokon is újra kezdeni, lelkileg felegyenesedni. Elköltözött más országba, nekilátott a munkának és becsületes iparkodásával sikerült kiverekednie magát az élet napsütéses oldalára.

Huszonhárom évi megfeszített férfimunka után úgy érezte, hogy immár megváltotta a jogát becsületes emberek között megbecsült emberként élni. Megházasodott, példás családi életet élt, szerepet kapott a város vezetésében, szegény soha nem hagyta el a háza táját kalács és tanács nélkül.

Egy napon azután odavetôdött a városba egy régi ismerôse, aki egy emberi élet huszonhároméves küzdelemmel felépített boldogságpalotáját pár mondattal összezúzta. Csak néhány embernek kellett megtudnia a börtönviseltség történetét, és íme, az ismerôsei kezdték felfedezni, hogy a kirakatban gyönyörû holmik vannak, mikor szembe találkoztak vele, még azok is félrefordították fejüket, akiket felemelt és megsegített.

A történet vége: feleségét sírba vitte ez a felfedezés, lányainak visszaküldötték a jegygyûrût, felnôtt fiainak arcán látnia kellett az elhidegülés és csalódás elsötétedését, amivel az apai homlokra feltekintettek.

Lehet, hogy még ma is ujjal mutogat rá a világ, amely következetesnek mondja magát és 23 éves vezeklés után se tud megbocsátani, hiába mosta le könnyeivel a szennyet lelkérôl az elviselt börtönbüntetéssel.

Önök, lehet, azt mondják rá: bûnös volt! Én pedig azt mondom Szent Ambrussal: vértanú.

És az emberi nyelv gonoszságának hány ilyen vértanúja jár közöttünk: fején a nyelvek által egy egész életre font tüskekoszorúval.

Lássuk -- mélyen tisztelt hölgyeim és uraim -- sorra a nyelv bûneit. Az emberi nyelv elsô nagy bûne: a hazugság. Napóleonnak egyik híres államférfia mondotta: Az emberek annyit hazudnak, hogyha minden hamis szavuk egy tégladarabbá válna, fel lehetne velük építeni az égigérô Bábel-tornyot.

A mai világ különösképpen tele van hazugsággal és ámítással. Az emberek hazudnak és azt mondják, csak tréfa volt az egész. Hazudnak, hogy kivágják magukat a hínárból. Hazudnak szokásból és azt mondják, hogy ez -- fogás. Hazudnak, mikor a vizet kinevezik bornak, a keményítôt tejfelnek, a margarint vajnak, a cikóriát kávénak, amikor a púdert és rúzst kinevezik szépségnek, hazudnak az iskolában és hazudnak a bálteremben, amikor a hamis követ kinevezik briliánsnak, hazudnak, mikor kiírják, hogy itt a legjobb és legolcsóbb áruk kaphatók s azt mondják: ez csak ,,reklám'', hazudnak a bölcsôtôl a koporsóig s akkor ráíratják a sírkövükre: ,,Itt nyugszik egy Istenben boldogult igaz ember.'' Valamennyi hazugság között a legnagyobbat! (Klug)

A hazugságnak vannak mûvészi válfajai és specialistái. Itt vannak például a torzító hangszórók, a nagyítás, a hamis beállítás mûvészei, akik ezt a parányi igazat, ami van a dologban, úgy felvizezik, hogy semmi sem marad belôle. Itt vannak a könnyen általánosítók ... Egybôl ítélnek meg valamennyit. Pedig, ha valaki savanyú almába harapott, mondhatja-e, hogy minden alma savanyú?

Itt vannak a hízelgôk, akiket Scarron éppen nem valami hízelgôen a vámpír nevû szörnyeteghez hasonlít, amely szárnyaival finoman legyezi áldozatát, hogy elkábítsa és annál biztosabban szívhassa ki vérét.

A hízelgô is úgy jelenik meg, hogy minden szava egy lelki térdhajtás. A szavak legyezôjével közelít hozzád, ,,már messzirôl köszön, és megállapítja, hogy remek színben vagy, mintha tíz évet fiatalodtál volna, amióta nem látott. Gyermekeidnek cukrot hoz, és feleségedhez intézett bókjait is megcukrozza. A süteményt, amivel megkínálod, a világ legkiválóbb süteményének tartja, és nem mondhatsz oly ostoba élcet, melytôl harsogva fel ne kacagjon. Természetesen, ha társaságban vagytok, ô az, aki leghangosabban pisszeg, hogy mindenki némuljon el, és ô tüntetve és elbûvölten várja ajkadnak szóra nyílását.''

Itt vannak végül a képmutatók, ezek a hólepte szemétdombok, akiknek fajtája ma sem halt ki. Ôk ma is felmennek a templomba, ma is tizedet adnak a köménymagból, ma is megszûrik a szúnyogot, de lenyelik a tevét. És szívük minden emberi botlással szemben hidegebb, mint a kígyó bôre.

Egyszer Aquinói Tamáshoz berontottak barátai, mikor aludt, felköltötték, hogy sietve jöjjön ki s nézze meg: a levegôben ökrök repülnek! A szent szótlanul felöltözött, kiment, ahol persze harsogó nevetés fogadta. Ô azonban nyugodtan így válaszolt: Barátaim! Én inkább elhittem azt, hogy az ökrök repülnek, semmint hogy egy keresztény hazudjon.

Mélyen tisztelt hallgatóim! Nekünk valamennyiünknek kötelességünk hadat üzenni a hazugság minden formája ellen. A hazugság csíráját el kell taposni már a gyermek lelkében: folyton figyelmeztetni kell, hogy a kimondott szó szentség és férfi csak az, akinek legkisebb szavában úgy lehet bízni, mint legsúlyosabb esküjében. Aki gyermekkorában megtanulja a minden körülmények közötti igazmondást, az késôbb se fog lekanyarodni a lelki egyenességnek e nemes útjáról. Különösen vigyázzunk azokra az apró túlzásokra, amik becsúsznak a saját hôstetteink elmondásába, vigyázzunk a kimondott szó szentségére a gyerekek elôtt, alantasaink elôtt, mert hiába mennydörgünk mi a hazugság ellen, ha példánkkal pedig kitanítjuk ôket...

A nyelv második bûnsorozata a mások becsülete ellen irányul, azt tépi ronggyá. Pedig becsület nélkül a szív éppen úgy nem tud élni, mint a tüdô levegô nélkül.

A becsületére érzékeny minden ember, még az is, aki elvesztette jogát a hírnevére, feljajdul, ha becsületét bántják. Mindenki kivétel nélkül nagyrabecsüli önmagát, mint ahogy a legdurvább bôr is érzi a hideget és meleget, a szúrást és a balzsamot. A becsület, mondja Devigny, a hitelvek nagy, modern hajótörésében az egyetlen, amit mindenki megmenteni akar, az utolsó mécsfény ez egy rombadôlt templomban.

A becsületrablás egyik formája a gyalázkodás. Nemcsak az a gyalázkodás, mikor két kofa csípôre tett kezekkel a saját lelkének mosogatódézsáját önti a másikra, elnevezvén egymást mindennek, csak jónak nem. Van a gyalázkodásnak finomabb fajtája is, pl. a gúny.

Egyik legfájdalmasabb valami: sápadtra festeni embertestvérünk arcát a nyilvánosság elôtt.

A francia közmondás szerint senkit sem gyilkoltunk meg alaposabban, mint akit nevetségessé tettünk. Minél szellemesebb a gúny, annál fájdalmasabb és gyilkosabb.

Egy francia író bosszúból könyvet adott ki Enghien hercegrôl, ,,Enghien herceg dicsô tettei'' címmel...

A könyv lapjai elejétôl végig -- üresek voltak.

A gúnyolódok koronázatlan királya, Voltaire, a majomzseni ezt a kritikát írta Papignan Jeremiás fordításáról: ,,Most már tudom, miért lamentált a szegény Jeremiás próféta annyit... Mert elôre tudta, hogy Papignan fogja könyvét lefordítani.'' (Spirago.)

Pedig nem lehet melegszívû és mûvelt ember az, aki nem tud lemondani egy tréfáról, amellyel azonban fájdalmat is okoz. A mások rovására tett csipkelôdés, azok az apró, mérgezett gombostûszúrások, napjaink divatos, olcsó szellemeskedése, azok a bántó szófröccsök -- már nem egy jó barátot tettek ellenséggé!

A nyelv bûneit megkoszorúzza az a bûnös testvérpár, amelynek megszólás és rágalom a neve. Ez a két bûn oly általános, hogyha minden rossz szájra lakatot kellene tenni, a lakatosipar volna a legjobb foglalkozás. A rágalom formái között elsô helyen szerepel a pletyka. Érdekes, hogyha az emberek maguk nem is szeretik alkalmazni az erkölcsöt a maguk életére -- teljesen elviselhetetlennek tartják az életet, ha mások erkölcstelenek.

Foerster szerint az emberek azért pletykáznak annyit, mert mennél több rosszat tudnak mondani mások felôl: annál szentebbnek képzelik önmagukat. Pedig az ellenkezôje az igaz! Minél többet szaglászunk a mások dolgai után, annál kevésbé térünk önmagunkba. A pletykázók amolyan lelki kéményseprôk, akik tisztítani akarnak és azt hiszik, hogy közben ôk maguk nem feketék.

A mi nagy hibánk, hogy a nyelvünk folyton pörög anélkül, hogy elôbb tanácsot kérne a szívünktôl. Pedig a természet azért zárta a fogak ketrecébe azt a piros húsdarabot, hogy mi uralkodjunk rajta, nem pedig az rajtunk.

Kép az életbôl. Egy hangversenyen két ismerôs kerül egymás mellé. Az egyik a néhány széksorral elôbb levô helyre mutat, ahol két nô ül: ,,Mondja csak, ki az az undok boszorkány, ott, elôttünk?'' A másik elôször kitudakolja, kire gondol s aztán így szól: ,,Az az én nôvérem.'' A kérdezôsködô elpirul és zavarában ötöl-hatol: ,,Pardon -- mondja --, hiszen nem azt értettem, hanem a mellette ülôt, azt a vastag, idôsebb nôt!'' A kérdezett válaszol: ,,A mellette ülô az -- anyám!''

Egy másik kép.

Adva van egy fiatal, kedves teremtés: akinek szerencséje akadt és derék férjet kap és a férjjel együtt ellátást is. Nosza, megered a terefere, pletyka, kisebbítés az eladó hajadonok, aggszüzek, valamint mamáik részérôl, hogy annak szelével vitorlás malmot lehetne hajtani. Megállapítják a menyasszonyról, hogy még csinosnak is alig mondható... van olyan, mint ô, tucatjával a városban... biztos, hogy boldogtalan lesz az ura, mert éppenséggel nem házias... él-hal a selymekért, de nem fárad az árukért... elég bolond, aki elvette... különben nem titok, miért volt oly sürgôs az egybekelés.

A tényleges helyzet az, hogy az emberek épp a készülô házasságok idején köszörülik legélesebbre egymáson a nyelveiket.

Ó, Istenem, hány menyasszonyi mirtuszkoszorú hervadt el már szôke és barna leányfejeken irigy pletykanyelvek kígyósziszegése miatt!

Hiszen a legfeddhetetlenebb úrilányról is el lehet súgni-búgni valami kellemetlenséget... Egy kettesben történt séta az egész... Egy ártatlan szál virág ... két látogatásnál több ... A társaságban elhúzatta a kedvenc dalát!... Ebbôl a semmibôl tudnak olyan forgószelet kavarni, amely képes összetépni azt a selyemfátylat, amit boldog szívek szôni kezdtek.

Ó, Istenem, hány megtört szívû ember jár közöttünk a rejtett fájdalom sápadtságával arcán? Hány igazi boldogságot robbantottak szét már emberi nyelvek, hányszor lövik egymást agyon az emberek egy könnyelmûen kimondott szóért, hányszor lesz egy egész élet keserûségének alapja egy buta pletyka.

Vannak asszonyok, akiknek szíve és agya egy szemetesláda, amibe mindent összehordanak, akiknek a nyelve úgy pörög a pletykára, hogy meg se állna, ha nem kellene ennie. Vannak asszonyok, akik úgy tudnak beszélni, hogy még az ördögöt is rá tudnák venni, hogy szappannal mosakodjék. Egy elszászi közmondás szerint, ha jó cipôt akarsz, asszony nyelvébôl varrasd a talpat, sohasem fog elkopni.

Vannak emberek, akik felebarátaik botlásából mindjárt rablótörténetet faragnak. Akik mint tizennégykarátos örökigazságot adják tovább azt, amit az unokatestvérük barátja a feleségétôl hallott, akinek a szolgáló mesélte el azt, amit a mosónôtôl tudott meg, mikor az ajtórésnél hallgatódzott. Így teszik tönkre az emberek egymás életét, hiszen egyetlen -- magában véve meggondolatlan -- elszólás derékban törheti egy ember egész életét.

Valamennyien ismerjük azokat a közveszélyes hírharangokat, akiknek kenyere, ebédje, uzsonnája a pletyka, akik valóságos kéjjel teregetik ki a mások szennyesét, mindig csak a másokét -- és mindig csak a szennyesét.

Nincs állás, nincs hivatal, nincs családi szentély, aminek békét hagynának. Kedvenc falatjuk a közélet embere.

Egy híres író a pletykák terjesztôit a társadalom patkányainak nevezi, akik mindent megrágnak és ezzel rongálják a társadalom alapjait: a szeretetet és kölcsönös megértést.

Egyszer a besúgó képében jelennek meg és a jólértesültség selyempapirosába csomagolva adják le, hogy rólam mit mondott a másik! Máskor névtelen levelet írnak, ismét máskor ezerszer eltemetett, a feledés gödrébe elásott, rég levezeklett hibákat ásnak ki nyelvük ásójával és hoznak a napfényre.

És minô finom színészmunkával cselekszi ezt a megszóló. Hallja, hogy valaki nagy ostobaságot követett el. Kikérdezi részletesen az esetet, körülszaglássza, végigszopogatja, mint valami csemegét. Azután magára merevíti a sajnálkozó álarcát, elkezd sopánkodni, fejét csóválni, mert az emberi szív finomabb és ravaszabb, mint sejtenénk. ,,Ejnye, ejnye -- mondogatja --, ki hitte volna, olyan jóravaló embernek látszott. Nem, ez szinte lehetetlen, talán nem is egészen úgy van a dolog.'' Mentegetni próbálja: ,,A szerencsétlen valószínûleg nyomorában cselekedett így.'' Mindezt pedig azért mondja, hogy a másiknak fel kelljen tárnia a legutolsó részletéig a dolgot, miként történt, és hogy semmi mentséget ne lehessen felhozni. Mindez a sopánkodás azonban nem igazi fájdalom. Mi a részvét álarcával takarjuk kárörömünket magunk és mások elôtt. A részvét egész kifejezése a mi látszólagos egész szomorúságunk, rejtett dicsekvés és színészkedés, mert mi szeretünk önmagunk elôtt színészkedni, mint ahogy színészkedünk is. (Mechler)

Igen mélyen tisztelt hallgatóim, mikor más hibájáról van szó, ezer vádló, mikor a saját hibánkról van szó, ezer ügyvéd kezd el szónokolni a lelkünk vádlotti padja elôtt. A saját hibánkkal szemben vakondok, a másokéval szemben hiúzok vagyunk, hiszen szemünket ilyenkor a legerôsebb szemerôsítôszer élesíti meg -- az irigység.

Mikor embertársainkról van szó, mindig csak az árnyoldalaival hozakodunk elô, márpedig még jócselekedet sincs olyan a világon, amelyet ne lehetne az ördög bengáli fényében megmutatni.

Például egy fiatal leány nagyon egyszerûen jelenik meg a társaságban. Kész az ítélet: ,,No, ez különb toilettben is megtisztelhetett volna minket.'' Ha viszont alaposan ki van öltözve, úgy gondolkoznak felôle: ,,Nézd, ezt a pippes pávát, úgy kicifrázta magát, mint egy öregoltár.''

Más. Valaki juttatott a szegényeknek. A kritika nem marad el: ,,Teheti, van mibôl'' -- mondja az egyik, ,,Máskor nem ilyen bôkezû'' -- jegyzi meg a másik, ,,Jól tudja, miért teszi'' -- szól a hármadik, ,,Na, fiatalabb éveiben éppenséggel nem ilyesmire költötte a pénzét'' -- így a negyedik, ,,Ez is el fogja tékozolni mindenét'' -- így az ötödik, ,,Most fogja csak magasan hordani az orrát'' -- így a hatodik.

Íme, ennyi sötét fénysugár hull a szívek fekete kamráiból egyetlen jócselekedet gyémántjára, nehogy az valahogy az emberek szemében ragyogni tudjon.

Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim!

Úgy hiszem, nincsen közöttünk egyetlen egy sem, akinek a lábát az Élet kálváriája fel ne törte volna, akinek meg ne kellett volna szenvednie a maga olajfahegyi óráját, hiszen nincsen emberi élet nagy szenvedések nélkül. Aki rágalmazza vagy megszólja embertestvérét, az azt a via Dolorósát, amelyet mindnyájan sebes lábakkal járunk, telehinti cserepekkel, az ilyen az irgalmasság olaja helyett paprikát szór az élet sebeibe; az annak a keresztnek a karjára, amit mindnyájan roskadozva hordunk, ráköt még két mázsanehéz követ.

Ne ítéljetek -- szól az Úr --, nehogy megítéltessetek. Ne feledjük el, hogy az Isten önmagának tartotta fönn pálcát törni emberek és sorsok felett, azért az Isten felségjogaiba nyúl bele az, ki mások felett szeretet nélkül ítél. Egy arab legenda szerint a Hold elment egyszer panaszra Allahhoz, hogy éjjeli útján nagyon sok bûnt lát a földön. Mire Allah így szólt a Holdhoz: ,,Azért küldtelek, hogy világíts, nem pedig, hogy bûnök után kutass!'' Mi sem azért élünk itt a földön, hogy minket értsenek meg az emberek, hanem, hogy mi értsünk meg másokat!

Ne feledjük továbbá, hogy amiképpen mi észre vesszük a mások hibáit, mások viszont a mienket veszik elôszeretettel észre. Így támadnak azok a békétlenségek és szerencsétlenségek az emberek között; pedig örökös nyugtalanságban élni rosszabb a halálnál.

Ne feledjük végül, hogy itt a földön nincs nagyobb érték, mint a megbocsátani tudó emberi szív. Az ember is annyiban távolodik el az állattól és lép közelebb az önmagában rejlô Istenhez, amennyiben meg tud bocsátani.

Azért azokat, akik a templom kegyes homályában összekulcsolt kezekkel rebegik ,,Miatyánk!... bocsásd meg a mi vétkeinket'', mikor pedig kijönnek, még ott a templom tövében kezdik el a finom trics-tracsot, elmondván mindazt a sok pletykát, amit egy hét alatt összeszedtek, szeretném megkérdezni: még fel sem száradt ajkadon a Miatyánk bocsánatot kérô szava, és máris vizsgálod a felebarátod gyenge oldalát? Vádolod úgy, hogy nem is védheti magát, csupán a bûneirôl tudsz, törekvéseirôl, jószándékairól, erôfeszítéseirôl hallani sem akarsz, vajon igazság-e ez? Hátha szemeit már tisztára mosták a könnyek, lelkét már fehérre mosta a zokogás, hátha mindezt, amivel te végigharangozod a várost, egyszer s mindenkorra megbocsátották odafönt? Hogy mered a lelke számláját számon kérni, mikor az Isten keze azt már összetépte.

Kedves hallgatóim! Ne ítéljünk, mert minden emberi szív, a legegyszerûbb kis cselédleány szíve is, mélyebb, mint az Atlanti-óceán. Könnyebb megmérni a tenger mélységét a legmélyebb ponton, mint felmérni egyetlen szívnek öbleit.

Az emberi szív olyan mélység, amit csak egyvalaki mérhet fel: az a Kéz, amely a napjában hetvenhétszer elbukó, de bûnbánó embert hetvenhétszer újra felemeli. Az a Szív, amely jobban örül egyetlen megtérônek, mint kilencvenkilencnek, aki sohasem vétett életében.

Az bizonyos, hogyha minden emberi szíven volna egy kicsi üvegablak, amin keresztül betekinthetnénk a mások szívébe, ha vennénk magunknak annyi fáradságot, hogy testvéreinket jobban megismerjük, ha átvilágítanánk ôket szeretettel, ha belenéznénk arcuk mélyébe egy édesanya tekintetével, ha vennénk magunknak fáradságot, hogy lehajoljunk szenvedéseikhez, találnánk minden emberben annyi jóravaló törekvést, amennyi elégséges lenne ahhoz, hogy ôt szeretni tudjuk.

Hiszen el kell ismernünk, hogy minden emberben van hiba, egészen tökéletes embert még nem látott a világ. Az emberek gyöngeségeit meg kellene értenünk, azért ha az emberek megtanulnának igazságosan ítélni embertársuk fölött, sokkal több gyarlóságot találnának az életben, mint bûnt, sokkal több gyöngeséget, mint gonoszságot.

Ne feledjük, hogy még a hibákkal tele ember is Isten arcának egy tükördarabja. Hibáit gyûlölhetjük, de magát az embert mindig szeretni kell. Az embereket egyetlen dologgal lehet megváltani: szeretni kell tudni ôket!

Azért mondja egy híres író: ,,Ha testvéred cselekedetét menteni nem tudod, mentsd a szándékait; ha szándékai nem menthetôk, mentsd élete körülményeit; ha ezzel sem mentheted, -- terítsd rá a Szeretet köpenyét.''

Mindent összefogva: mi volna a teendônk társadalmi életünk legnagyobb mételyével, a pletykával, rágalommal, emberszólással és a csúnyaszájúság egyéb bûneivel szemben?

Elôször is hagyjuk az emberevést a vadaknak! Tartsuk észben a nagy Loyolai szavát: ,,Aki másnak súlyos bûnét nyilvánosságra hozza, az maga is súlyosan vetkezik; aki folyton mások tökéletlenségérôl beszél, az elárulja a saját tökéletlenségét.'' De ha valakinek becsületében kárt okoztunk, azt jóvá kell tenni, amennyiben emberileg jóvá tehetô. Persze, ez nem könnyû munka. ,,Egy fehér ruhából feketét csinálni, az nem nehéz dolog, de egy fekete ruhát sohasem lehet egészen hófehérre visszafesteni.'' Nagyon fontos, hogy amiket hallunk, ne adjuk tovább. Haljon meg benned, amit hallasz -- mondja az Írás -- és hidd el, nem repeszt meg téged.

Másodszor tegyük fel magunkba, hogy a rágalmazó beszédeket meg nem hallgatjuk, hiszen nem volna annyi pletykázó száj a világon, ha nem volna ugyanannyi szomjas fül a földön, mely mohón nyeli a pletykát, mint a pezsgôt.

Legyünk rajta, hogy okos fellépéssel megakadályozzuk, hogy másokról rosszat mondjanak. Viktor Hugó szalonjában ott állt egy üres karosszék, rajta az írás: ,,Itt ül a távollevô!'' Figyelmeztetés akart ez lenni, hogy a távollevô harmadikról mindig azzal a megbecsüléssel beszéljünk, mintha jelen volna. Az igaz ember: mindig a távollevô pártjára áll...

Harmadszor: mit tegyünk, ha minket ártatlanul megrágalmaztak, könnyelmûen megszóltak? Elôször is vigasztalódjunk ... Nem mi vagyunk az elsôk és egyetlenek, akiket a csapás ér... Ez is egy kereszt a sok más kereszt között, amit hordoznunk kell. Ne feledjük, hogy nem éppen a legéretlenebb gyümölcs az, amit körülcsipkednek a darazsak és ne feledjük Kempis mondását: ,,Aki nem keresi, hogy az embereknek tessék és nem törôdik azok nemtetszésével: az nagy-nagy békésségben él itt a földön.'' Az a leghatalmasabb, a legerôsebb ember, aki annyi jóságot és a csillapító gondolatoknak olyan mennyiségét halmozza fel lelkében, hogy mindent el tud vonultatni a feje fölött.

Szeressük férfiasan a becsületünket, de ne legyünk gyerekesen érzékenyek, akik a tréfa aranyfüstjét koromnak nézzük, akik nem tudnak sértôdés nélkül egy mosolyt elviselni, akik mindjárt egy elcsúszott szóért bírósághoz szaladnak.

Sôt olykor-olykor vizsgáljuk meg magunkat: valóban nincs-e meg bennünk a szóvá tett hiba? Gyönyörû és magasrendû elv a Bossuet püspöké, aki, mikor hírül hozták neki a felôle terjesztett híreket, így felelt: ,,Ezentúl úgy akarok élni, hogy megváltoztassák az emberek beszédjüket!''

A becsület megszerzésének legelôkelôbb módja, ha magunkat gyökeresen megjavítjuk. Hiszen a becsület a Nagy Zsoltáros szerint olyan, mint a haj: újra kinô. A gonoszok nyelve az olló, ami levágja, de a becsület újra meg újra kinô ...

Mindent összefogva: vigyázzunk a nyelvünkre a szeretetlen ítéletmondásoknál, fülünkre a gazdátlan szavaknál, ajkainkra a hamis mosolyoknál, amik semmit se mondanak, de mindent sejtetnek. Ne hordozzuk a szívünket a nyelvünkön, hanem zárjuk nyelvünket a szívünkbe.

Legyünk tiszták beszédben is, ne csak ruhában, hiszen hiába a legillatosabb kölnivíz is, ha a szív bocsát ki lélekfacsaró gondolatokat. Csak nyugodt lelkû ember lehet boldog ember, akinek lelkében nincs iszap, se sár...

A nyelven uralkodni természetesen csak kemény önlegyôzések és szakadatlan belsô harcok árán lehet: ehhez az erômutatványhoz egy élet tréningje szükséges, de éppen a nyelvünkön uralkodni tudás egyike a legszebb emberi hódításainknak...

Végül szeressük a lélekápolás legmûvészibb eszközét: a csöndet, a hallgatást, ami Szent Ambrus szerint: ,,Anyja az okos gondolatoknak ...''

Gyönyörûen mondja a csend építô hatalmáról Maeterlinck a Szegények Kincsében: ,,Ha megadatott, hogy leszállj lelkedben az angyalok által lakott mélységekig: az, ami mindenekfölött emlékeztetni fog egy mélyen szeretett lényre, nem a szavak, amelyeket mondott, nem a beszéd, mely elrepült, vagy a mozdulatok, amiket tett, hanem a Csönd, amelyet vele együtt éltél keresztül.''

Kedves testvérem, próbáld meg csak egyetlen napon át visszatartani nyelvedet és meglátod, a következô reggelen ragyogóbbak lettek a gondolataid és belülrôl többnek, gazdagabbnak, fénylôbbnek érzed magadat...


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)