Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
A Magyar Hírlap 1901-es kiadásának átdolgozott változata

Tartalomjegyzék


Tartalomjegyzék

I.		Cinna, római patrícius bemutatása. Az élet örömeinek szeretete.
II.		Cinna elveszti vagyonát, Alexandriába megy. Élete üressé válik, hiányzik valami belôle. A bölcsek társasága sem segít ezen.
III.		Az öreg bölcs, Timon is ürességet érez életében. Az emberiség vágyik a szeretetre és az igazságra, de még nem lelte meg ôket. A keresés, az óhajtás vágya a záloga, hogy jönnie kell egy új tannak, az üdvösségnek.
IV.		Timon lánya a szépséges és nagymûveltségû Anthea. Különös látomásokkal teli álmai vannak egy végzetes fényrôl. Cinna szerelmes lesz bele és feleségül veszi.
V.		Antheát szörnyû betegség keríti hatalmába: naponta jelentkezô rémálmaiban különös lényekkel találkozik és egy halottarccal, amely ôt nézi és mondja: kövess! Nincs gyógyítás, végül egy orvos tanácsára Jeruzsálembe költöznek. Cinna és Timon úgy érzi, hogy a betegség összefüggésben van az ô problémájukkal, amikor keresik életükben azt a hiányzó valamit.
VI.		Pilátus, a helytartó látogatja meg ôket. Elmondja, hogy éppen azelôtt ítélte Jézust halálra. Jézus szeretetet hirdet, az Atyaisten fiának mondja magát. A haláltól nem fél, sôt azt állítja, hogy halála után fel fog támadni. Hirdeti, hogy a halál után boldogság, örök élet vár ránk. Anthea látni akarja a keresztrefeszítést, mert ott megismerheti Jézust.
VII.		Krisztus kálváriája és halála. Cinna és Anthea végignézi az egész keresztrefeszítést. Anthea fölismeri, hogy Jézus az igazság. Jézus meghal, de annak ellenére Anthea lelkét nyugalom tölti el. A rémálom aznap elmarad. Kérdezik, feltámad-e majd Krisztus?
VIII.		Anthea rémálma véglegesen elmúlik. Harmadnapra megjelenik látomásaiban Krisztus egy fényoszlopból kilépve és kezét nyújtva Antheának. Ôt, Krisztust, kell követni! Pilátus hozza a hírt: Krisztus feltámadt.
Jegyzet


I. fejezet

Cajus Septimius Cinna római patrícius volt. Ifjúságát a légiónál, a táborozás kemény életében töltötte. Azután visszatért Rómába, hogy dicsôségének örüljön és élvezze az életet és nagy, bár kissé megtámadott vagyonát. A kicsapongásig élvezett mindent, amit az óriás város nyújtani tudott. Az éjjeleket a városon kívül fekvô pompás villák ünnepségein töltötte; a nappalok elteltek vívással a lanistáknál, a szónokokkal folytatott beszélgetésekkel a fórumon, ahol viták folytak s aközben elmondták egymásnak a város és az egész világ pletykáit; a versenyeken, vagy a gladiátorok harcjátékainál; a görög zenészeknél, a thraciai jósnôk s az Archipelagos szigeteirôl való csudaszép táncosnôk körében. Anyai részrôl rokonságban lévén az egykor híres Lucullussal, ettôl örökölte különösebb szeretetét a pompás étkek iránt. Asztalán volt görög bor, nápolyi osztriga, numídiai egér, kövér sáska, melyet pontusi mézben pácoltak. Amivel Róma bírt, azzal bírnia kellett Cinnának is, kezdve a Vörös tenger halaitól a Borysthenes partjáról való fehér fajdig.

Ám nemcsak mint harcos élvezte pihenését, de egyben mint patrícius is, aki válogatós. Elhitette önmagával, hogy mûbarát és talán ébredt is benne az igazi érzék a szép iránt; szerette a szobrokat, melyet Korinthus hamujában leltek, az etruszk vázákat, vagy azokat, amelyeket a ködös Serikából hoztak; a római mozaikot, az Eufratesz vidékérôl való szöveteket, az arábiai illatszereket és mindama különös apróságokat, amelyek betöltik a patrícius élet ürességét. Szakértô és e dolgok kedvelôjeként tudott mindenrôl beszélni a fogatlan aggastyánok társaságában, kik a lakomához felkoszorúzták tar-koponyájukat és az étkezés után a heliotrop virágját majszolták, hogy illatossá tegyék a tüdô lehét. Átérezte és méltányolni tudta valamelyik ciceroi szakasz szépségét, Horatiusnak vagy Ovidiusnak egyik-másik versét. Görög szónok nevelte, folyékonyan beszélt hát görögül, Iliasnak sok könyvét kívülrôl tudta és némely ünnepi lakománál addig énekélte Anakreon dalait, míg lerészegedett, vagy berekedt.

Mestere és más szónokok által érintkezésbe került a bölcsészettel és értett belôle annyit, hogy megértse a különféle gondolatmenetek szerkezetét; melyeket Hellasban és a gyarmatokban alapítottak meg. Tudta azt is, hogy azok most már mind romokban hevernek. Személyes ismeretségben volt sok sztoikussal, akiket ki nem állhatott, mert inkább politikai pártnak tartotta ôket és azonfelül még zsémbes embereknek is, akiknek nincs érzékük az élet örömei iránt. A szkeptikusok sokszor ültek asztalánál; két étel között megdöntöttek egész rendszereket, és borral teli kancsók mellett hirdették, hogy az élvezet semmis, az igazság elérhetetlen és a bölcsnek célja csak a merev nyugalom lehet.

Mindez ott zúgott a fülében, anélkül, hogy a lelkébe hatolt volna. Nem vallotta magát e tanok egyikéhez sem, és nem akart elvekkel bírni. Cato alakjában csak a nagy jellemet látta párosulva az épp oly nagy butasággal. Az életet tengernek tekintette, amelyen végigseper a szél, amerre akar, és bölcsességnek tartotta a mûvészetet, úgy igazítani e szelek irányába a vitorlákat, hogy vigyék a kicsi hajót. Ezenkívül becsülte széles vállát, egészséges gyomrát, szép római fejét a saséllel és erôs állkapcsát. Számított rá, hogy e dolgokkal körülbelül keresztül vághatja magát az életen.

Anélkül, hogy a szkeptikusok iskolájához tartozott volna, az élet szkeptikusa volt, de egyben hedonikus is, bár tudta, hogy az élvezet és a boldogság nem egy. Epikúros valódi tanát nem ismerte, ezért epikúreusnak tartotta hát magát. Egészben véve pedig a bölcsészetet a szellem

vívásmûvészetének tartotta, mely ért annyit, mint az, amelyet a lanisták tanítottak. Ha belefáradt az eszmecserékbe, elment a cirkuszba, hogy vért lásson.

Az istenekben nem hitt, épp oly kevéssé, mint az igazságban, az erényben s a boldogságban. Csak a jóslás mûvészetében hitt és babonás volt; ezenkívül még ingerelték a kíváncsiságát a Kelet hitének titokzatos tanai. Rabszolgáinak jó ura volt, hacsak éppen nem tette kegyetlenné az esetleges pillanatnyi unalom. Úgy vélekedett, hogy az élet egy nagy amfora, mely annál értékesebb, mennél pompásabb borral van tele. Azon igyekezett hát, hogy a maga amforáját a legkitûnôbbel töltse meg. Egyetlen embert sem szeretett, de azért sok dolgot kedvelt, a többek közt pedig leginkább a saját sasfejét a pompás koponyával és szép alakú patríciuslábát.

E gyönyörökkel és élvezetekkel teli életszakának elsô éveiben, szerette még csudálkozásba ejteni Rómát, ami sokszor sikerült is neki. Késôbb aztán ez sem érdekelte többé.


II. fejezet

Végül tönkrement. A hitelezôk szétszedték vagyonát és Cinnának megmaradt a kimerültség lelkében, mint valamely súlyos munka után; volt ezenfelül és ezenkívül még egy másik érzése, mégpedig váratlanul: a mély, érthetetlen nyugtalanság. Élvezte ugyan a gazdagságot, a szerelmet, amelyet az akkori világ ismert; megízlelt minden gyönyört; megittasult a harci dicsôségtôl, a tábori élet veszélyeitôl. Többé-kevésbé közel ért az emberi tudás határához; érintkezésbe került a költészettel és mûvészettel, és eldicsekedhetett azzal, hogy mindent elvett a világtól, amit az nyújtani tudott. És mégsem tudott megszabadulni attól az érzéstôl, hogy elmulasztott valamit, mégpedig olyas valamit, ami a legfontosabb. De nem tudta mi lehet az, és hiába is tanakodott rajta.

 Gyakran megkísérelte, hogy lerázza magáról e tanakodást, e nyugtalanságot; elhitetni igyekezett magával, hogy az életben nincs több semmi, nem lehet több, de akkor, ahelyett, hogy eltûnt volna, annyira növekedett nyugtalansága, hogy azt hitte, nemcsak maga miatt, de egész Rómáért nyugtalankodik. A szkeptikusokat irigyelte, de egyben bolondoknak tartotta ôket, mert azt hitték, hogy az ûrt be lehet tölteni a semmivel. Két ember lakozott most benne, kik közül az egyik csudálkozott a saját nyugtalansága miatt, a másik ellenben teljesen indokoltnak tartotta azt.

Nemsokára azután, hogy a vagyonát elvesztette, hála hatalmas családi összeköttetéseinek, Cinnát Alexandriába küldték valamely hivatalos állásba és egy kevéssé azért is, hogy a gazdag országban visszaszerezze vagyonát. A nyugtalanság vele szállt hajóra Brundusiumban és elkísérte túl a tengeren. Alexandriában Cinna azt hitte hogy a hivatalos ügyek, az új emberek, az új világ és új benyomások megszabadítják majd e kellemetlen kísérôtôl. De tévedett. Eltelt egy hónap, kettô is és mint ahogy a Demeter istennô búzájának, amelyet Olaszországból hoztak a Deltába, még dúsabban nôtt itt a kalásza, éppen úgy változott át a Cinna nyugtalansága dús bokorból terjedelmes cédrusfává, és mind komorabb árnyat kezdett vetni a lelkére.

Eleinte Cinna elkábítani igyekezett magát, oly életet folytatva itt is, mint Rómában. Alexandria új gyönyörökkel teli város volt, tele szôke hajú, fehér bôrû görög nôkkel, amely bôrre borostyánszínû fényt vont Egyiptom napja. Az ô karjaikban keresett enyhülést.

De amikor ez is hiábavalónak bizonyult, öngyilkosságra kezdett gondolni. Sok társa ugyanily módon vetett véget az élet gondjainak és pedig sokkal csekélyebb okból, mint az, mely ôt bántotta: gyakran merô unalomból és mert nem telt többé kedvük a további élvezetekben. Ha a rabszolga csak ügyesen és elég erôsen tartja a kardot, egyetlen perc véget vethet mindennek. Cinna belekapaszkodott ebbe a gondolatba, de amikor már közel volt a kivitelhez, sajátságos álom akadályozta meg benne. Azt álmodta ugyanis, hogy amikor lefelé vezették a folyam mentén, nyugtalansága züllött rabszolga alakjában várta a túlsó parton, meghajolt ura elôtt és kiáltott: Megelôztelek, hogy fogadhassalak. És Cinna elgondolta, hogyha nem gondolhat nyugtalanság nélkül a sötét túlvilágra, nem is mehet oda nélküle.

Miután nem tudott más menekvést, elhatározta, hogy érintkezésbe lép a bölcsekkel, akiktôl hemzsegett a Serapeion, és remélte, hogy tôlük megtudja a rejtély megoldását. Ezek ugyan semmit sem tudtak neki megoldani vagy megmagyarázni, de beválasztották a bölcsek tanácsába, amit csak magas származású vagy nagy befolyású rómaiakkal tettek meg. Ez persze csak nagyon csekély vigasz volt, és a bölcsesség pecsétje, melyet hivatalból adnak valakinek, aki képtelen arra, hogy magyarázatát lelje annak, ami leginkább foglalkoztatta, kegynek tetszhetett Cinna szemében, de elgondolta, hogy a Serapeion talán nem tárja fel azonnal a titkait, és nem tett le a reményrôl.

Alexandria bölcseinek legmunkásabbja a nemes Athéni Timon volt, jelentékeny férfiú és római polgár. Már sok év óta Alexandriában lakott, ahová azért jött, hogy kifürkéssze az egyiptomi bölcsességtanok titkait. Azt beszélték róla, hogy a könyvtárban nem volt egyetlen pergament vagy papirustekercs, amelyet ne olvasott volna, és hogy ismert minden emberi bölcsességet. Emellett szelíd volt és elnézô. Cinna azonnal felismerte ôt a pedánsok és megkövesedett szívû kommentátorok seregében és hamarosan megvolt köztük az ismeretség, mely rövid idôn belül közelebbi bizalmassággá, sôt barátsággá lett. Az ifjú római bámulta ügyességét a dialektikában, a beszédességet és meggondoltságot, amellyel az aggastyán a fenkölt dolgokról beszélt az emberiség és világ rendeltetését illetôleg. Leginkább szembeötlô volt nála az a körülmény, hogy komolysága bizonyos szomorúsággal és mélabúval volt vegyes. Késôbb, amikor már közelebb jutottak egymáshoz, Cinnát sokszor megközelítette a vágy, hogy megkérdezze az öreg bölcstôl szomorúságának okát, és egyben feltárja elôtte a saját szívét. Végre aztán erre is rákerült a sor.


III. fejezet

Egy este, amikor zajos vitatkozás után a lélekvándorlást illetôleg, magukra maradtak a teraszon, melyrôl kilátás nyílt a tengerre, Cinna megragadta Timon kezét és nyíltszívûséggel meggyónta neki, mi képezi életének legnagyobb gyötrelmét és mely okból fáradozott azon, hogy közelebb jusson a Serapeion bölcseihez és tudósaihoz.

-- Annyit mindenesetre nyertem, hogy téged, óh Timon, megismerhettelek, szólt Cinna végül, és most már azt is tudom, hogy ha te nem tudod megfejteni életem rejtélyét, más senki sem fogja megfejteni.

Timon egy darabig nézte a sima tengeráradatot, amelyben visszatükrözôdött az újhold, aztán szólt:

-- Láttad-e, Cinna, a madaraknak seregét, amelyek télen a ködös északról szállnak hozzánk? Tudod, mit keresnek Egyiptomban?

-- Tudom. Meleget és fényt!

-- Az emberek lelke is meleget keres, ez a szerelem; és fényt, ez az igazság. Ám a madarak tudják, hova kell repülniük, hogy e kincseket megleljék, de az emberek lelke lejtôkön jár, tévutakon, szomorúságban és nyugtalanságban.

-- Miért nem tudjuk mi is meglelni az utat, nemes Timon?

-- Egykoron biztonságot adtak az istenek, ma kiégett az istenekbe vetett hit, mint ahogy az olaj kiég a lámpásból. Azt is hitték, hogy a bölcsesség az igazság napját deríti a lelkekre, -- ma, hiszen te legjobban tudod -- Rómában az akadémiában, Athénban és itt a szkeptikusok ülnek, akikrôl azt hitték, hogy nyugalmat hoznak, pedig csak nyugtalanságot adtak. Mert lemondani a fényrôl és melegrôl annyit tesz, mint sötétségben hagyni a lelket és ez a nyugtalanság. Így hát tapogatódzva kinyújtjuk magunk elé a két karunkat és a sötétben keresünk menekvést.

-- Te sem lelted ezt meg?

-- Kerestem, de nem találtam. Te az élvezetekben kerested, én a gondolkodásban, de mindkettônket egyforma köd vesz körül. Tudd meg tehát, hogy nem te vagy az egyetlen, aki gyötrôdöl, és hogy benned a világ lelke sínylôdik. Te már régen nem hiszel az istenekben, úgy-e?

-- Rómában még tisztelik ôket nyilvánosan, sôt még újakat is hoznak Ázsiából és Egyiptomból, de ami a hitet illeti, legfeljebb még a zöldségárusok hisznek bennük, akik mindennap a faluról hozzák a városba terményeiket.

-- És ezek az egyetlen teljesen megnyugodottak. Éppen úgy, mint azok, akik itt a macskák és vereshagymák elôtt hajlonganak.

-- De érdemes-e ily körülmények között élni?

-- Tudjuk-e, hogy mit hoz a halál?

-- Mi különbség van hát közted és a szkeptikusok közt?

-- A szkeptikusok megelégszenek a sötétséggel, vagy legalább úgy tesznek, mintha megelégednének vele. De én nem érzem magam jól benne.

-- És nem lelsz menekülést?

Timon hallgatott egy darabig, majd lassan, mintha haboznék, szólt:

-- Várom.

-- Honnan?

-- Ezt nem tudom.

Majd a kezébe támasztotta a fejét és mialatt -- mintegy a köröskörül uralkodó csend behatása alatt -- halkította beszédét, így szólt:

-- Sajátságos, de néha úgy tetszik, hogyha a világban tényleg már nem volna semmi egyéb, mint amirôl már tudunk, és ha már nem lehetnénk egyebekké, mint amik már vagyunk, nem lakozhatnék a lelkünkben elégedetlenség... Tehát, én magából a betegségbôl merítem a megváltás reményét... Az Olimpusba és a bölcsészetbe vetett hit meghalt, de új igazságot adnak, amit nem ismerek.

Várakozásának ellenére e beszélgetés nagy könnyebbséget adott Cinnának. Amikor megtudta, hogy nemcsak ô maga, de az egész világ szenved, az az érzése volt, mintha tehertôl szabadult volna meg a válla és az ezer felé oszlanék szét.


IV. fejezet

Ez idô óta még szorosabb lett a barátság Cinna és az agg görög közt. Ezután gyakrabban meglátogatták egymást és közölték egymással gondolataikat. Egyebekben pedig tapasztalatainak és kimerültségének dacára, Cinna még sokkal fiatalabb volt, semhogy az élet ne tartogatott volna a számára ismeretlen varázst. Az élet ilyen új varázs volt neki Timon egyetlen leánya, Anthea.

Alexandriában neki sem volt csekélyebb a hírneve, mint az apjáé. Becsülték ôt az elôkelô rómaiak, kik Timon házába járatosak voltak; a görögök, a Serapeion bölcsei; becsülte ôt a nép. Timon nem zárta ôt a gineceumba, mint a többi nôt, és azon igyekezett, hogy megtanulja mindazt, amit maga tudott.

Amikor túl volt a gyermekéveken, elolvasta vele a görögök könyveit, sôt a rómaiakét és a zsidókét is, mert miután rendkívüli volt az emlékezôtehetsége, a soknyelvû Alexandriában folyékonyan megtanulta mind e nyelveket. Társnôje volt apjának a gondolkodásban, gyakran részt vett a vitákon, amelyek Timon házában, a lakomákon folytak; értette a módját, hogy a nehéz feladatok tömkelegében, nemcsak hogy maga el ne veszítse a fonalat, hanem Ariadnéként még másnak is meg tudja mutatni az utat a felvilágba. Az apja csudálta és nagyra becsülte.

Ezenkívül a titokzatosság és majdnem a szentség varázsa övezte, mert látomásokkal teli álmai voltak, mely álmaiban sok olyan dolog tárult fel a szeme elôtt, ami rejtve maradt minden más halandóra nézve. Az öreg bölcs úgy szerette, mint a saját lelkét, azért is, mert örökké abban az aggodalomban élt, hogy elveszítheti; ugyanis sokszor mondta, hogy álmaiban sajátságos, vésztjósló lények jelennek meg és sajátságos fény is, amelyrôl nem tudja, hogy ez az élet vagy a halál forrása lesz-e.

Egyelôre pedig a legtisztább szeretet környezte. Az egyiptomiak, akik apja házában megfordultak, lótuszvirágnak nevezték, talán azért, mert ennek a virágnak a Nílus partján isteni tisztelettel adóznak, talán azért is, mert aki hozzá közeledett, nyomban megfeledkezett az egész világról.

A szépsége a bölcsességéhez volt hasonló. Az egyiptomi nap nem barnította meg arcszínét, mely olyan volt, mint a hajnal pírjának rózsás sugara, bezárva egy áttetszô gyöngykagylóba. A szeme kék volt, mint a Nílus és tekintete mintha messze távolból jött volna, mint e titokzatos folyam vize. Amikor Cinna elôször látta és hallotta ôt, nagy vágya támadt, amikor haza tért, arra, hogy oltárt emeljen neki házában és azon fehér galambokat áldozzon. Számtalan nôvel találkozott életében, az észak magas leányaitól kezdve, akiknek a szemöldöke és haja az érett gabona színéhez hasonló, a lávafekete numídiai nôkig, -- de eddig még sohasem látott sem ilyen alakot, sem ilyen lelket. Minél gyakrabban látta, minél jobban megismerte, minél gyakrabban megadatott neki, hogy a hangját hallhatta, annál jobban növekedett csudálata. És ô, aki nem hitt az istenekben, azt hitte néha, hogy Anthea nem Timon leánya, de valamely istennek a sarja, így hát csak félig nô és félig halhatatlan.

Nem tartott soká és váratlan, nagy, leküzdhetetlen szerelem vett rajta erôt, mely annyira más volt, mint az, amit eddig érzett, amit eddig ismert. Bírni vágyta ôt, hogy imádhassa. És kész volt odaadni a szíve vérét, csakhogy bírhassa. Érezte, hogy inkább lenne vele koldus, mint király ônélküle. És mint ahogy a tenger árja mindent magával ragad, amit a hatalmába keríthet, így vett erôt Cinna szerelme a lelkén, a szívén, a gondolatain; elfoglalta nappalait, éjjeleit, mindent, ami az életét képezte.

Míg magával ragadta végre Antheát is.

-- Tu felix, Cinna! ismételték a barátai. ,,Tu felix Cinna!'' ismételte ô is magában, és amikor végre haza vitte és amikor mennyei ajka a szent szókat mondta: ,,Ahol te vagy Cajus, ott vagyok én is, Caja'', úgy érezte, hogy a boldogsága is olyan, mint a tenger: kifürkészhetetlen és határtalan.


V. fejezet

Eltelt egy év s a fiatal hitves szinte isteni megbecsülésben részesült a házi tûzhelynél. A szemefénye, a szerelme, a bölcsesség s a fény volt a férjének. De amikor Cinna a tengerrel hasonlította össze a boldogságát, elfelejtette, hogy a tengernek a dagály mellett apálya is van. Egy év múlva Anthea rettenetes, ismeretlen betegségnek lett az áldozata. Az álmai szörnyû látomásokká lettek, amelyek kiszipolyozták belôle az életet. Arcán kialudtak a hajnalpír sugarai, és csak a gyöngykagyló áttetszôsége maradt meg; áttetszô kezdett lenni a keze is, a szeme beesett, és a rózsás lótuszvirág mind halványabb lett, oly halvány, mint a halott arca. Látták, hogy héják kezdenek Cinna háza felett keringeni, amit Egyiptomban a halál jelének tartanak. Az eset mind szörnyûbb lett. Ha a nap fehér fényével öntötte el délután a világot és a város hallgatásba merült, Anthea köröskörül sietô lépteit vélte hallani láthatatlan lényeknek, és a légûrben egy sárga, kiszáradt halottarcot látott, mely szüntelenül nézte ôt sötét szemével. A két szem konokul rátapadt, mintha felszólítanák, hogy kövesse ôket a ködös sötétségbe, telve titokzatossággal és rémülettel. Anthea teste reszketni kezdett, mintha láz gyötörné, a homloka halotthalvány lett és hideg verejték gyöngyözött rajta és a házitûzhely e tisztelt papnôje védtelen, félelemmel teli gyermekké lett, aki férje keblére rejtôzött, és halvány ajakkal ismételgette: ,,Ments meg, óh Cajus, védj meg!''

És Cajus rávetette volna magát minden kísértetre, amelyet Perszephoné az alvilágból elszabadított, de hiába vájta tekintetét az üres semmibe. Köröskörül, mint a délutáni órákban rendesen, csendes és kihalt volt minden. A fehér fény elárasztotta a várost, a tenger mintha lángolt volna a napban, és a mély csenden keresztül csak a héják vijjogása volt hallható, amint ott keringtek a ház felett.

A rémlátomások mind gyakoriabbakká lettek, végre mindennap megjöttek. Üldözték Antheát a házon kívül éppúgy, mint az atriumban és a szobákban. Cinna, az orvosok tanácsára, egyiptomi sambucciniket és beduinokat hozatott, akik agyagsípokon játszottak, hogy zajos muzsikájukkal túlharsogják ama láthatatlan lények neszét. De hiába volt. Anthea a legnagyobb zaj közepette is meghallotta, és amikor a nap oly magasan fenn volt az égen, hogy az embernek az árnyéka ott volt a lábánál, a vállról lecsúszott köpenyhez hasonlóan, akkor megjelent az izzó csillogású légben a halálfej és üvegszemét Antheára szegezve, lassan hátrafelé támolygott, mintha mondani akarná: ,,Kövess!''

Gyakran úgy tetszett Antheának, hogy a halálfej ajka lassan megmozdul, máskor meg, hogy szájából rút, apró szemétbogár bújik elô, és a levegôn keresztül mind hozzá repül. Már csupán gondolatára a kísértetnek, a szeme megtelt félelemmel és végre oly kín lett neki az élet, hogy megkérte Cinnát, tartsa neki a kardot, vagy engedje meg, hogy mérget vegyen.

De Cinna jól tudta, hogy képtelen lenne ezt megtenni. Szívesen felnyitotta volna érte ezzel a karddal összes ereit, de ôt megölni képtelen lenne. Ha elképzelte e drága fôt, amint élettelenül, lezárt szempillákkal, jéghideg nyugalommal feküdnék itt, és ezt a keblet az ô kardja hasította volna fel, érezte, hogy ha ezt meg akarná tenni, elôbb meg kellene ôrülnie.

Az egyik görög orvos azt mondta neki, hogy Hekaté jelenik meg Antheának és ama láthatatlan lények, melyek zúgása a beteget elrémítik, a kegyetlen istenek kíséretéhez tartoznak. Szerinte Anthea számára nincs menekvés, mert aki egyszer Hekatét látta, annak meg kell halnia.

És Cinna, aki még nemrégen kacagott volna azon, aki Hekatéban hisz, most egy egész hekatombát áldozott neki. De az áldozat nem használt, és másnap a komor szempár dél felé újra rámeredt Antheára.

Megkísérelték, hogy eltakarják a fejét, de még a legvastagabb takarón keresztül is megjelent elôtte a halálfej. Ha be volt zárva egy sötét szobába, a halálfej a falról nézett rá, és fakó, halottszerû fényével megvilágította a sötétséget.

Este jobban lett a beteg. Akkor aztán oly mély álomba merült, hogy Cinna és Timon gyakran azt hitték, nem is ébred fel többet. Röviddel utána annyira elgyengült, hogy a maga erejébôl már nem tudott járni. Lektikában hordták ezután.

Cinna elôzô nyugtalansága újra elôkerült és kettôzött hatalmával teljesen erôt vett rajta. Reszketett Anthea életéért, de egyben az a sajátságos érzése volt, hogy a betegsége érthetetlen összefüggésben van mindama dolgokkal, amelyekrôl Timonnal az elsô bizalmas beszélgetés alkalmával tárgyaltak. Talán az agg gondolkozó is így vélekedett, de nem merte tôle megkérdezni. És a beteg ezalatt hervadt mint a virág, amelynek kelyhébe mérges pók fészkelte bele magát.

Bár reménytelenül, Cinna mégis minden lehetôt megtett, hogy megmentse. Elôször is elvitte a sivatagba Memphis környékére, de amikor a piramisok csendjében való tartózkodás sem szabadította meg a szörnyû látomásoktól, visszatért Alexandriába és körülvette jósokkal, varázslókkal, betegségûzôkkel s mindenféle csôcselékével az arcátlanok minden fajtájának, kik a csudagyógymódok segélyével kihasználták az emberek hiszékenységét. De hát más választása nem volt, és minden eszközt jónak látott.

Akkoriban Cezáreából egy híres zsidó orvos jött Alexandriába, kit József ben Khusának hívtak. Cinna azonnal elhozta a feleségéhez, és egy kicsi idôre újra betért szívébe a remény. József, aki nem hitt a római és görög istenekben, megvetéssel utasította el a Hekaté gondolatát. Azt állította, hogy inkább a démonok vettek erôt a betegen és azt tanácsolta, hogy hagyják el Egyiptomot, ahol, nem tekintve a démonokat, az iszapos Delta kigôzölgései is károsak lehetnek Anthea egészségének. Azért-e, mert maga is zsidó volt, de azt tanácsolta, hogy költözzenek Jeruzsálembe, ahova a démonok nem juthatnak be és ezenfelül a levegô száraz és egészséges. Cinna annál is inkább elfogadta ezt a tanácsot, mert elôször jobbat nem tudott és másodszor, mert akkoriban Jeruzsálemben egy ismerôs helytartó uralkodott, akinek elôdei egykoron ügyfelei voltak a Cinna-háznak.

Jeruzsálemben Pontius helytartó tárt karokkal fogadta ôket és átengedte nekik a saját nyári lakát, mely közel volt a város falaihoz. De még mielôtt megérkeztek volna, már semmivé lett Cinna reménye. A halálfej még akkor is ránézett Antheára, amikor a gálya fedélzetén voltak -- és érkezésük után a beteg ugyanazzal a halálos félelemmel várta a dél közeledését, mint Alexandriában.

És napjaik gonddal, félelemmel, kétségbeeséssel és a halált várva folytak tovább.


VI. fejezet

Az atriumban, a szökôkútnak, az árnyas portikusznak és a kora reggelnek dacára, óriási volt a meleg, mert a márvány valósággal izzóvá lett a reggeli nap hevétôl; de a ház közelében egy dús koronájú pisztácia nôtt, mely tágas helyet árnyalt be köröskörül. És ott, mint fedetlen helyen, a légáramlat is erôsebb volt. Cinna odavitette hát a jácinttal és almavirággal díszített lektikát, amelyben Anthea pihent. Azután odaült melléje, kezét az ölére tette, mely halvány és áttetszô volt, mint az alabástrom, és szólt:

-- Jól vagy, carissima?

-- Igen -- felelt ô alig hallható hangon.

Lehunyta a szemét, mintha álom nehezednék rá. Mély csend volt. Csak a szél zúgott a pisztácia ágaiban és a földön; a lektika körül arany pontocskák csillogtak a napsugaraktól, melyek a lombozaton keresztül bújtak át, és a kövek közt tücsök ciripelt.

Kis idô múlva a beteg újra felnyitotta a szemét.

-- Cajus, -- így szólt, -- igaz, hogy ebben az országban megjelent egy bölcs, ki meggyógyítja a betegeket?

-- Itt nem ritka az ilyen bölcs -- felelt Cinna. Hallottam én is felôle, és már el is akartam hívni hozzád, de kitûnt, hogy csak hamis csodatevô. Ezenkívül káromolja az itteni templomot s a törvényeket, és a helytartó már halálra is ítélte; ma feszítik keresztre.

Anthea feje lehanyatlott.

-- Téged majd meggyógyít az idô, -- szólt Cinna, amikor látta, mily szomorúság tükrözôdik a neje arcában.

-- Az idô a halálnak áll a szolgálatában, nem az életnek, felelt Anthea lassan.

És újra csend lett. Köröskörül szüntelenül csillogtak az arany pontocskák, a tücskök még hangosabban ciripeltek, és a sziklahasadékokból apró gyíkocskák bújtak elô, felkeresve a napos helyeket.

Cinna mindegyre nézte hitvesét, és már ezredszer járták be agyát a legkétségbeesettebb gondolatok, hogy ugyanis már minden eszköz ki van merítve, hogy nincs már szikrája sem a reménynek, és hogy e szeretett lénybôl nemsokára nem marad egyéb tûnô árnynál és egy maroknyi hamu a kolumbáriumban.

Hisz amint itt fekszik lehunyt szemmel, a virágtól díszes lektikában, már most is olyan, mint a halott.

-- Követni foglak -- ismételte Cinna a lelkében.

Ezalatt léptek hallatszottak a távolból. Anthea arca nyomban krétafehérre vált; félig nyitott ajka gyorsan lélegzett és a keble hatalmasan lihegett. A szerencsétlen mártír biztosra vette, hogy ama láthatatlan lények serege közeledik, mely hirdetni szokta az üvegesedett szemû halálfej megjelenését. De Cinna megragadta a kezét és megnyugtatni igyekezett ôt.

-- Ne félj, Anthea, ezeket a lépteket én is hallom.

Kis idô múlva hozzá tette:

-- Pontius jô, hogy meglátogasson bennünket. És az út kanyarodásánál tényleg megjelent a helytartó két rabszolga kíséretében. Öreges ember volt, simára borotvált arccal, amely mesterséges komolyságot, de egyben gond és fáradtság nyomait mutatta.

-- Légy üdvözölve, nemes Cinna, és te, isteni Anthea! -- így szólt a pisztácia árnyába térve. A hideg éj után meleg nap következett. Bár szerencsét hozna mindkettôtöknek, és vajha Anthea egészsége oly viruló lenne, mint ez a jácint és almavirág, mely lektikáját díszíti.

-- Béke veled és légy üdvözölve! -- felelt Cinna.

A helytartó egy sziklakôre ült, Antheára nézett, alig észrevehetôen összeráncolta a homlokát és szólt:

-- A magány búskomorságot és betegséget szül, de a tömegben elvész a félelem. Tanácsolnék hát nektek valamit. Szerencsétlenségre nem vagyunk sem Antiochiában, sem Cezáreában; itt nincsenek játékok, sem versenyek, és ha itt cirkuszt építenének, e tüzesvérû emberek másnap már romba döntenék. Itt csak egyetlen szót hallasz: ,,Törvény'' -- és ennek a törvénynek útjában van minden. Inkább Skythiában lennék, mint itt...

-- Mit akartál mondani, Pilátus?

-- Igaz, eltértem a dologtól. De ez csak a gondok következménye. Azt mondtam, hogy eltûnik a félelem, ha a tömeg közt van az ember. Ma tehát megnézhetnétek egy érdekes látványt. Jeruzsálemben kevéssel is meg kell elégednünk és mindenek elôtt az a fô, hogy Anthea a sokaságban legyen a déli óra idején. Ma három embert feszítenek keresztre. Ez is jobb a semminél. Azonkívül a közeledô paszka-ünnep folytán egész sereg különösnél különösebb fickó került az egész országból a városba. Megnézhetnétek ezt a népet. Majd gondoskodom kitûnô helyrôl a keresztek közelében. Remélem, hogy az elítéltek tudnak majd hôsiesen meghalni. Egyikük igen különös ember. Azt állítja, hogy Istennek fia; szelíd mint a galamb, és tényleg nem is tett semmit, amiért halált érdemelne.

-- És te keresztre feszítésre ítélted?

-- Le akartam rázni a kellemetlen ügyet, és nem akartam belenyúlni a darázsfészekbe, mely a templom körül zümmög. Úgyis sok panaszt küldenek rólam Rómába. Különben is nem római polgárról van szó.

-- Az az ember azért nem fog kevesebbet szenvedni.

A helytartó nem felelt -- és kis idô múlva, mintegy önmagának kezdett beszélni:

-- Egy dolog van, amit ki nem állhatok, az a túlzottság. Aki a közelemben ezt a szót kiejti, egész napra elveszi a kedvemet. Az arany középút, ez az, amelyen az okosság a maradást rendeli. De az egész világnak nincs egyetlen zuga, ahol ezt az alapelvet kevésbé követnék, mint itt. Hogy gyötör és kínoz ez engem! Semmiféle dologban sincs itt nyugalom, sehol sincs egyensúly! Sem az emberekben, sem a természetben. Most, például, tavasz van; az éjjelek hidegek, és nappal oly hôség van, hogy nem lehet végighaladni a köveken. Még messzire van dél, és nézzétek, mily hôség van. Ami pedig az embereket illeti, arról jobb nem is beszélni. Itt vagyok, mert itt kell lennem! De hát nem errôl van szó. Már megint azon vagyok, hogy eltérjek a tárgytól. Menjetek és nézzétek meg a keresztre feszítést. Biztos vagyok benne, hogy a názáreti bátran fog meghalni. Megkorbácsoltattam és reméltem, hogy ily módon megszabadítom a haláltól. Nem vagyok kegyetlen. Amikor megkorbácsolták, türelmes volt mint a bárány, és megáldotta az embereket. Amikor végigömlött rajta a vére, égnek emelte a szemét, és imádkozott. Ez a legcsudálatosabb ember, akit valaha láttam.

-- A feleségem egy pillanatig sem hagyott nyugodtan miatta. ,,Ne engedd az ártatlant meghalni!'' szüntelenül ezt kiáltotta a fülembe. Kétszer is eléjük álltam e buzgólkodó papoknak, e kivetett, szedett-vedett csôcseléknek, és szólottam hozzájuk. Hátra vetve fejüket és felrántva szájukat a fülükig, ordították: ,,Feszítsd meg!''

-- És te engedtél? -- kérdezte Cinna.

-- Mert forrongás tört volna ki a városban és én azért vagyok itt, hogy nyugalmat teremtsek. Kötelességemet kell teljesítenem. Nem szeretem a túlzást, azonkívül halálra fáradt vagyok; de ha egyszer elvállaltam valamit, nem habozom, hogy a közjónak feláldozzam egyetlen ember életét, különösen, ha az egy ismeretlen férfi, akit senki sem vesz a pártfogásába. Annál rosszabb rá nézve, hogy nem római.

-- A nap nemcsak Róma fölött ragyog -- suttogta Anthea.

-- Isteni Anthea! -- felelt a helytartó. -- Azt felelhetném erre, hogy a nap az egész földkörön Róma hatalmára ragyog, hogy tehát a javáért mindent fel kell áldoznunk, míg a zavarok alá ássák fölényét. De mindenek elôtt kérve kérlek, ne kívánd tôlem, hogy megváltoztassam az ítéletet. Cinna is megmondja majd neked, hogy ez lehetetlen, és ha egyszer meg van az ítélet, csak a cézár maga változtathatja azt meg. Én magam, ha akarnám sem tehetném. Úgy-e, Cajus?

-- Nagyon helyes.

De e szavak nyilvánvalóan fájdalmat okoztak Antheának, mert azt mondta, talán önmagára gondolva:

-- Az ember szenvedhet és meghalhat tehát bûntelenül.

-- Senki sem bûntelen -- felelt Pontius. -- Ama názáreti nem követett el bûntényt, és mint helytartó, tisztára mostam kezeimet. De mint ember, meg kell átkoznom a tanát. Szándékosan meglehetôsen sokáig beszéltem vele, hogy kifürkésszem, és meggyôzôdtem róla, hogy hallatlan dolgokat hirdet. Ez nem járja. A világnak ésszerûségen kell felépülnie. Ki fogja azt állítani, hogy az erény nem szükséges? Én bizonyára nem. Hiszen még a sztoikusok is arra tanítanak, hogy nyugalommal kell elviselni a kellemetlenségeket, de nem kívánják azt, hogy lemondjunk mindenrôl, kezdve a vagyontól, le egészen a közönséges ebédig. Mondd, Cinna, hiszen te értelmes ember vagy, mit tartanál felôlem, ha ezt a házat, amelyben laktok, minden további nélkül odaajándékoznám a csavargóknak, kik ott a jaffai kapunál a napban lebzselnek? És ô ilyen dolgokat kíván. Amellett arra tanít, hogy egyformán szeressünk mindenkit, a zsidókat éppúgy, mint a rómaiakat, mint az egyiptomiakat, az afrikaiakat és így tovább. Abban a pillanatban, amikor az élete forog kockán, úgy tesz, mintha másról lenne szó, oktat és imádkozik.

-- Nekem nem kötelességem, hogy valakit megmentsek, aki maga sem törôdik a menekvésével. Aki semmiben sem ismer mértéket, nem okos ember. Amellett Isten fiának mondja magát, feldúlja az alapot, amelyen a világ felépül, miáltal ártalmára van az embernek. A lelkében gondolhat ô amit akar, csak ne ártson az emberiségnek. Mint ember tiltakozom e tanok ellen. Ha én, például, nem hiszek az istenekben, ez az én dolgom. De elismerem a vallás szükséges voltát, és ezt nyíltan hirdetem is, mert azt hiszem, a vallás fék az embereknek. Lovakat be kell fogni, mégpedig jól. Egyebekben ennek a názáretinek a halál nem is lehet valami borzasztó, azt állítja ugyanis, hogy fel fog támadni.

Cinna és Anthea csudálkozva néztek egymásra.

-- Fel fog támadni?

-- Se több, se kevesebb ennél. Ezt állítják a tanítványai. Ôt magát elfelejtettem erre nézve megkérdezni. Különben, hiszen ez mindegy; a halál felold minden ígéretet. Ha nem támad is fel, akkor sem vesztett semmit, mert az ô tana szerint az igaz boldogság, az örök élettel együtt, csak a halál után kezdôdik. Úgy beszél errôl, mint olyasvalaki, aki biztos a dolga felôl. Az ô alvilágában nagyobb világosság van, mint a mi világunkban a nap alatt, és mennél többet szenved valaki itt, annál biztosabban jut be oda. Csak szeretetet adjon, szeretetet, szeretetet.

-- Különös tan -- szólt Anthea.

-- És amazok azt kiáltották feléd: ,,Feszítsd meg!'' -- szólt Cinna.

-- Én nem is csudálkozom ezen. Ennek a népnek a lelke mételyes a keserûségtôl és gyûlölettôl és ha nem a gyûlölet, mi más akarna kereszttel fizetni a szeretetért?

Anthea letörülte a homlokát sovány kezével.

-- És ô biztos benne, hogy az ember élhet és boldog lehet -- a halál után?

-- Ezért nem rettenti meg sem a kereszt, sem a halál.

-- Óh, Cinna, de jó lenne ez!

Kis idô múlva újra szólt:

-- Honnan tudja ô ezt?

A helytartó mozdulatot tett a kezével.

-- Azt mondja, hogy ezt az emberiség Atyjától tudja, ki a zsidóknak az, ami nekünk Jupiter, azzal a különbséggel, hogy az ô állításuk szerint Ô egyetlen és könyörületes.

- Óh, Cinna, de jó lenne ez! ismételte a beteg.

Cinna felnyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de hallgatott és a beszélgetés elnémult. Pontius bizonyára a názáretinek sajátságos tana felett gondolkozott, mert a fejét rázta és minden pillanatban vonogatta a vállát. Végre felemelkedett és búcsúzni kezdett.

Anthea hirtelen felkiáltott:

-- Menjünk, Cajus, nézzük meg a názáretit.

-- Siessetek, -- szólt Pilátus távozóban, -- a menet nemsokára elindul.


VII. fejezet

A reggel óta meleg és szép idô dél felé komorrá kezdett válni. Északkelet felôl sötét, rézvörös felhôk vonultak fel, amelyek nem terjedtek el messzire, de tömörek és viharosak voltak. Köztük még lehetett látni az ég sötét kékjét, de nem volt nehéz eltalálni, hogy nemsokára egybeolvadnak majd és beborítják az egész mennyboltozatot. Most tûzzel és arannyal szegélyezte ôket a nap. A város és az azt környezô magaslatok felett még széles darab derült ég látszott, és lenn még csak a szellô sem mozdult.

A fennsíkon, melyet Golgotának neveztek, már látható volt imitt-amott egy-egy embercsoport, kik megelôzték a menetet, mely a városból volt indulandó. A nap megvilágította a tágas, kövekkel behintett síkokat, melyek kihaltan, terméketlenül és szomorúan terültek el. Egyhangú, gyöngyszínûket csak a szakadékok és mélyedések fekete hálója zavarta meg, mely annál feketébb volt, mennél fénylôbb volt maga a sík. A távolban kinyúló magaslatok látszottak, de elfödte ezeket is a távolság kékes köde.

Kissé mélyebben, a város falai és a Golgota fennsíkja közt egy kevésbé kopár, sziklás völgy terült el. A szakadékokból, amelyekben meggyülemlett egy kevéske termôföld, gyér lombozatú fügefák nyúltak ki. Imitt-amott laposfedelû házak emelkedtek, melyek fecskefészkekhez hasonlóan simultak a sziklafalakhoz és fehérre festett síroknak tetszettek a napban.

Most, a közeledô ünnep folytán, mely a vidékieket nagy tömegekben hozta a fôvárosba, a falak közelében sok sátrat emeltek, mely egész tábort képezett tevékkel, emberekkel tele.

A nap mind magasabbra szállt a felhôtlen égdarabon. Közeledett az óra, amelyben e magaslatokra rendesen tompa fülledtség nehezedik, mert minden élô lény menedéket keres a falakban vagy szakadékokban. És még most is, a szokatlan élénkségnek dacára, bizonyos búskomorság uralkodott ezen a vidéken, ahol a vakító napfény nem friss zöldre, hanem kopár kôsíkokra esett. Távoli hangok zúgása, mely a falak felôl volt hallható, szinte a tenger hullámainak suttogásává változott, melyet a csend elnyelni látszott.

Egyes embercsoportok, melyek reggel óta vártak a Golgotán, a város felé fordultak, ahonnan a menet minden percben várható volt. Antheát a lektikájában hozták el; elôl néhány katona haladt, kiket a helytartó rendelt melléjük, hogy a tolongáson keresztül utat csináljanak, és szükség esetén távol tartsák az idegenek ellen elkeseredett és fanatikus tömegek tettleges bántalmait. A lektika mellett haladt Cinna Rufilus centurió kíséretében.

Anthea nyugodtabbnak és kevésbé félénknek látszott a dél közeledtére, mely elhozza a szörnyû látomást, amely kiszipolyozza belôle az életet. Az, amit a helytartó a fiatal názáretirôl beszélt, felkeltette figyelmét és elvonta azt a saját nyomorúságától. Volt rá nézve ebben az egész dologban valami különös, amit nem tudott magának megmagyarázni. Az akkori világ sok embert látott oly nyugodtan meghalni, mint ahogy a máglya kialszik, ha a fa elégett. De ez oly nyugalom volt, mely személyes bátorságból vagy bölcs megadásból eredt a megváltozhatatlan szükségesség elôtt, amelynek folytán sötétségre változik a fény, a lüktetô élet árnnyá, bizonytalan, ingadozó létté. Ám mindezideig senki sem áldotta a halált, senki sem halt meg azzal a rendíthetetlen bizonyossággal, hogy túl a máglyán vagy a síron kezdôdik az igazi lét és a valódi üdvösség, mely oly hatalmas és végtelen, aminôt csak valamely mindenható és végtelen lény adhat.

Ez, akit keresztre akartak feszíteni, éppen ezt állítja rendíthetetlen igazság gyanánt. És ez a tan nem volt Antheának feltûnô, hanem egyetlen forrását látta benne a reménynek és megnyugtatásnak. Tudta, hogy meg kell halnia és vigasztalan volt e miatt. Mi neki a halál? Azt jelenti, hogy el kell hagynia Cinnát, apját, a világot, mindazt, amit szeret, hogy elcserélje az ürességgel, a hideg, komor semmivel. És mennél szebbnek látta az életet, annál nagyobb volt a szívfájdalma. Könnyebb lett volna neki a lemondás, ha a halál valamire hasznos lenne, vagy ha az ember legalább magával vihetné a szerelem s a boldogság emlékét.

És most, amikor a haláltól már nem remélt semmit, hirtelen azt hallja, hogy éppen a halál adhat meg mindent. És ki az, aki ezt a tant hirdette? Egy csudás ember, mester, próféta, bölcs, aki az embereknek a szeretetet parancsolja, mint a legnemesebb erényt; aki megáldja ôket, mialatt azok megkorbácsolják és akit keresztre készültek feszíteni. Anthea elgondolta: ,,Miért hirdeti e tanokat, ha egyetlen jutalma a kereszt? Mások hatalomra törnek -- ô nem óhajtja azt; mások gazdagságra vágynak, ô szegény maradt; mások palotákat akarnak, lakomákat, túlbôséget, bíborköntöst, kocsit gyöngyház és elefántcsont berakással -- ô pásztor módjára élt. Emellett szeretetet, szelídséget, szegénységet parancsolt, nem lehet tehát rossz, aki csak ámítani akarja az embereket. De ha valót beszélt, akkor legyen áldott a halál, a földi szenvedéseknek e vége, ez út a rossz sorstól a jobbhoz, a kialudt szemnek e világossága, e szárny, mely az örök örömökbe visz bennünket!'' És Anthea most már megértette, mit jelent a feltámadás jövendölése.

A szegény betegnek szíve és elméje teljes erôvel e tanba kapaszkodott. Emlékezett apja szavaira, aki gyakrabban ismételte, hogy csak egy új tan szabadíthatja meg az ember meggyötört lelkét a bilincsektôl és vezetheti ki a sötétségbôl. Most itt van hát ez óhajtott új tan. Legyôzte a halált és megváltást hozott. Anthea egész lényével annyira belemélyedt ez új tanba, hogy Cinna már sok-sok nap óta ma látta elôször menten az arcát a félelemtôl a közeledô dél miatt.

A menet végre megindult a városból a Golgota felé, és a magaslatról, ahol Anthea ült, tisztán látni is lehetett azt. A tömeg nagy volt, mégis és mégis elveszni látszott a mérhetetlen síkon. A város nyitott kapuin keresztül mind több ember tolongott kifelé és útközben azok is csatlakoztak hozzájuk, akik a falaknál várakoztak. Eleinte hosszú sorban haladtak, mely az áradó folyóhoz hasonlóan, mind jobban kiterjedt, mennél inkább közeledtek. Két oldalt egész sereg gyermek ugrándozott. A menet ragyogott a sok fehér öltözéktôl és a nôk vörös és kék kendôitôl. Középen a római katonák fegyverei csillogtak, amelyekre a nap mintegy ugrándozó lángocskákat vetett. Zavaros hangok zaja hallatszott a távolból és lassankint mind érthetôbb lett.

Végre egész közel ért a menet és az elsô sorok már kezdtek a dombra feljönni. A tömeg tolongott, hogy a legközelebbi helyeket elfoglalja és közel lehessen a véres látványhoz, így a katonák szakasza, mely az elítélteket vezette, mindinkább elmaradt a tömeg mögött. Elôször a gyermekek érkeztek meg; többnyire fiúk, félig mezítelenül, rongyokkal a csípôik körül, kopaszra nyírott fejjel, a halántékon két hajcsomóval -- barna volt a bôrük, kék a szemük és zajos a beszédük. A vad tömkeleg közepette apró kavicsot szedegettek, amiket a keresztre feszítettekre akartak majd hajigálni. De mellettük a domb megtelt mindennemû csôcselékkel. Az arcok többnyire kimelegedettek voltak az izgatottságtól és a látvány várakozásában. A lármás hangok, óriási tömege a szavaknak, amely minden ajakból kitört, a mozdulatok hevessége, csudálkozásba ejtették Antheát, bárha Alexandriában megszokta a görög lakósság bôbeszédûségét. Ám itt úgy beszéltek az emberek, mintha egymásra akarnának rontani; úgy kiabáltak egymásra, mintha menekülésükrôl lenne szó, veszekedtek, mintha nyúznák ôket.

Rufilus, a centurió, odalépett a lektikához és magyarázgatott a maga nyugodt, szabályszerû hangján, és a városból mindegyre új emberáradat tolongott. A tolongás minden perccel nagyobb lett. Tömegesen látni lehetett Jeruzsálem vagyonos lakosságát csíkos kaftánjaikban, akik kimért távolságban tartották magukat a külváros csôcselékétôl. Jött ide számtalan paraszt is, akiket az ünnep a városba hozott a családjukkal; földmíves nép, tarisznyájukkal a vállukon; jólelkû, csudálkozó pásztorok, báránybôrbe burkolva. A nôk csoportja együtt haladt a férfiakéval; de mivel a vagyonos nôk nem szívesen hagyták el házukat, ezek többnyire a népbôl való asszonyok voltak, parasztasszonyok, vagy rikítóan öltözött utcalányok, akik már messzirôl nárdus szagot terjesztettek, hatalmas karikákkal a fülükben, és csillogó pénzbôl való ékkel a nyakukon.

Végül jött a szinedrium is, középütt Hanaannal, a héja arcú aggastyánnal, akinek vérrel befutott volt a szeme; utána a nehézkes Kajfás, kétcsücskös süveggel a fején és aranyozott táblával a mellén. Velük együtt különféle rangú farizeus haladt; olyanok, akik húzták a lábukat és szándékosan beleütôdtek minden akadályba; olyanok, akiknek vérzett a homlokuk, mert szándékosan beleverték a falakba és hajlott farizeusok, kik készeknek látszottak arra, hogy vállukra vegyék az egész város bûnének terhét. Komor komolyság és hideg csökönyösség különböztette meg ôket a közönséges nép lármás tömegétôl.

Cinna az oly férfi hideg megvetésével nézte ez embertömeget, mely az uralkodó fajhoz tartozik; Anthea csudálkozva és félve tette ezt. Alexandriában is sok zsidó lakott, de ott félig hellének voltak, itt ellenben elôször látta olyanoknak, aminôknek a helytartó festette ôket és aminôk a hazájukban voltak. Fiatal arca, amelyre a halál már rányomta bélyegét, árnyhoz hasonló alakja, magára vonta a közfigyelmet. Tolakodva nézték ôt, amennyire ezt a lektikát környezô katonák megengedték; de a megvetés és gyûlölet minden iránt, ami római, oly nagy volt itt, hogy egyetlen szemben sem volt szánalom látható, sôt inkább örültek, hogy az áldozat nem kerülheti el a halált. Anthea még csak most értette meg, miért követelték az emberek a keresztrefeszítést oly próféta számára, aki szeretetet prédikált még a rómaiak iránt is.

És a názáretit hirtelen oly közeli rokonnak tartotta, hogy az szinte drága volt neki. Meg kellett halnia -- ôneki is. A kimondott ítélet után már mi sem mentheti meg többé -- felette is pálcát törnek, és Antheának úgy tetszett, hogy a sors és halál közössége köti össze vele. Csakhogy amaz az ébredés rendíthetetlen hitével megy a halálba, míg neki magának még nincs meg ez a hite és csak az ô látásából merítheti azt.

Ezalatt a távolból zaj hallatszott; fütyülés, üvöltés, majd elcsendesült minden. Hallható lett a fegyverek csörrenése és a legionáriusok nehéz lépese. A tömeg hullámzott, majd megoszlott és az elítélteket kísérô csapat kezdett elvonulni a lektika mellett. Elôl, két oldalt és hátul egyenletes, kimért léptekkel haladtak a katonák; középen három kereszt látszott, melyek mintha maguktól mozogtak volna, mert azok, akik vitték, meghajoltak a terhük alatt. Könnyen ki lehetett találni, hogy a názáreti nem volt e három közt, mert kettôjüknek szemtelen gonosztevô arcuk volt, a harmadik meg öreges paraszt volt, kit nyilván a katonák kényszerítettek a helyettesítésre. A názáreti a keresztek mögött haladt, szorosan követte két katona. A ruházatára bíbor köntös hullott, a homlokán töviskoszorú volt, melynek tüskéitôl vércseppek hulltak alá. Néhány csepp végigcsurgott az arcán, más megszikkadt a korona alatt és a csipkerózsa bogyójához vagy korállhoz hasonló alakú volt. Sápadt volt az elítélt és lassan járt, támolygó, elgyöngült léptekkel. A gúnyolódó tömeg közt haladt, mintegy földöntúli elmélkedésbe merülve, mintha már elvált volna a földtôl és éppenséggel sem ügyelt a gyûlölet kiáltásaira; megbocsátva, jobban, mint ahogy ember megbocsáthat; könyörületesebben, mint aminô ember lenni tudna; megkapatva a végtelenségtôl, fölülemelkedve az emberek gonoszságán, nagyon csendesen, szelíden, csak telve az egész világ keservétôl.

-- Te vagy az igazság -- súgta Anthea remegô ajka.

A menet most szorosan elhaladt a lektika mellett. Egy pillanatig meg is akadt, mialatt a katonák elsô sora megtisztította az utat a tömegtôl. Anthea most néhány lépésnyi távolból látta a názáretit. Látta a haját, melyet a szél lengetett és a pirosas visszfényt, mely a köpenyrôl hullt a sápadt és áttetszô arcra. A tolongó tömeg most szûk körben övezte a katonákat, kiknek lándzsáikkal kellett védekezniük, hogy megmentsék ôt haragjuk elôl. Mindenütt ökölbe szorított, kinyújtott karokat lehetett látni; minden szem kidagadt, a fogak villogtak, lobogott a szakáll, ahogy rázták a fejüket, habzott az ajak és rekedt volt a kiáltás. De ô körülnézett, mintha mondani akarná: ,,Mit tettem nektek?'', aztán égnek emelte a szemét, imádkozott és -- megbocsátott.

-- Anthea! Anthea! -- kiáltott Cinna.

De Anthea nem igen hallotta kiáltását. A szemébôl nagy könnycseppek hulltak alá; megfeledkezett betegségérôl, meg arról, hogy sok nap óta már nem emelkedett fel a lektikából, és mialatt hirtelen remegve felállott, félig támolyogva a fájdalomtól, a szánalomtól és felháborodástól a tömeg dühének vad kitörései miatt, összefogta a jácintot és almavirágot, és a názáreti lába elé dobta.

Egy pillanatra elcsöndesült minden. A tömeg csudálkozással nézte az elôkelô római nôt, ki tiszteletben részesít egy elítéltet. De az a szegény, beteg arcra emelte tekintetét és az ajka megmozdult, mintha áldást rebegne. Anthea kimerülten dôlt a lektika párnái közé, és érezte, hogy egész árja hull rá a fénynek, jóságnak, könyörületességnek, reménynek, bátorságnak és boldogságnak, és suttogva mindegyre ismételte:

-- Te vagy az igazság!

Majd újra megtelt a két szeme könnyel.

Ôt pedig elôre tolták a lektikától néhány lépésnyire levô helyhez, ahol a keresztek már fel voltak állítva. A tömeg újra körülfogta, de mert a hely meglehetôsen magasan feküdt, Anthea újra meglátta a sápadt arcot a töviskorona alatt. A legionáriusok megint a tömeg felé fordultak és botokkal meglehetôsen messzire kergették, hogy az ítélet végrehajtásában ne zavartassanak. Most a két latrot kezdték a két szélsô kereszthez kötözni. A harmadik kereszt középen volt felállítva és a csúcsára fehér táblácskát szögeztek, amelyet a mind erôsebbé vált szél jobbra-balra rángatott. Amikor a katonák végre a názáretihez léptek és azt kezdték vetkeztetni, a tömeg közül kiáltások hallatszottak: ,,Király! Király! Védd magad. Hol vannak seregid? Király!'' Idônkint kacagás hallatszott, mely magával ragadta a tömeget, úgy hogy az egész magaslat egyetlen röhejtôl visszhangzott. Ôt pedig ezalatt hanyatt fektették a földre, hogy a két kezét odaszögezzék a keresztfához és ezt felvonják aztán a fôoszlopra.

Ekkor egy férfi, aki ott állott a lektika közelében és fehér köntöst viselt, hirtelen a földre borult, port és kavicsot hintett a fejére és borzasztó, kétségbeesett hangon kezdett jajongani.

-- Bélpoklos voltam, ô meggyógyított és most keresztre feszítik.

Anthea arca krétafehérre vált.

-- Meggyógyította... Hallod, Cajus? -- így szólt.

-- Nem térnénk vissza? -- kérdezte Cinna.

-- Nem! Itt akarok maradni.

És viharként kapta meg Cinnát a vad és határtalan kétségbeesés, amiért nem hívta a názáretit házába, hogy az meggyógyíthassa nejét.

A katonák most kezdték beverni a szögeket a két kézbe. Hangzott a vas tompa csörrenése, mely nemsokára tisztább hanggá lett, mert a szögek éle átfúrta a húst és most már a fába hatoltak.

A tömeg újra elcsöndesült, valószínûleg azért, hogy gyönyörködhessék a názáretinek fájdalmas kiáltásaiban. De amaz csöndes maradt és a magaslaton csak a fenyegetô szörnyû kalapácsütések hallatszottak.

A munka végre be volt fejezve és a keresztrudat a testtel együtt felvonták a magasba. A munkára ügyelô centurió éneklô egyhangúsággal osztotta a parancsokat, melyek következtében az egyik katona a két lábat kezdte odaszögezni.

Ezalatt a reggel óta felvonuló felhôk egészen eltakarták a napot. A távoli magaslatok és hegyormok, melyek eddig fénylettek a napban, most elsötétültek. Homály borult a világra. Vésztjósló, rézvörös köd burkolta be a tájat és oly mértékben, amint a nap mindinkább elbújt a felhôk mögé a köd is mind sûrûbbé-sûrûbbé lett. Mintha felülrôl szórta volna valaki a vöröses sötétséget a földre. Izzó szél kerekedett egyszer-másszor, aztán elcsendesült. A lég tikkasztóra vált.

Hirtelen a vöröses fény maradványa is sötét lett. Éjszerû, komor felhôtömegek hányódtak és tolultak elôre a magaslat és város felé, mint valami óriási sánc. Elérkezett a vihar. A világ megtelt nyugtalansággal.

-- Menjünk haza! -- szólt Cinna újra.

-- Még nem! Még látni akarom ôt -- felelt Anthea.

Miután a köd beburkolta a kereszten levôket, Cinna kissé közelebb vitette a lektikát a keresztekhez. Már oly közel voltak, hogy alig választotta el ôket néhány lépés. A sötét fán látni lehetett a keresztre feszítettnek testét, mely az általános sötétség hátterében, a hold ezüstös sugaraiból szövöttnek látszott. A melle gyors lélegzésben emelkedett, a fej és a szem még mindig ég felé fordult.

Most a felhôk ölébôl tompa moraj hallatszott. Felébredt a dörgés, felemelkedett, és rettenetes ropogással húzódott keletrôl nyugatra, majd, mintha feneketlen örvénybe mélyedne, mind mélyebbrôl-mélyebbrôl hallatszott a dörej, hol elnémulva, hol újra erôsebbre válva, míg végül felordított, hogy a föld megingott tôle.

Egyidejûleg óriási kékes villám hasította meg a felhôket, világította meg az eget, a földet, a kereszteket, a katonák fegyvereit és a nyájként összetömörült tömeget, mely nyugtalanul és félénken állt itt.

A villám után még sûrûbb sötétség ereszkedett alá. A lektika közelében asszonyok sírása hallatszott, akik szintén odaléptek a kereszthez. Volt valami irtóztató ebben a zokogásban, mely a mély sötétségben hangzott fel. Azok, akik a tolongásban elvesztették egymást, kiáltozni kezdtek. Imitt-amott ijedt beszéd hallatszott:

-- Ojah! Oj lanu! Nem igazat feszítettek-e a keresztre?

-- Aki bizonysága volt az igazságnak! Ojah!

-- Aki felkeltette a halottakat! Ojah!

Egy másik hang szólt:

-- Jaj neked, Jeruzsálem!

Megint egy másik:

-- Megrengett a föld!

Egyesek menekülni igyekeztek. Másokat a helyükhöz szögezett a félelem, és itt álltak mereven, gondolat nélkül, csak azzal a tudattal a lelkükben, hogy valami borzasztó történt.

De a köd hirtelen vörösödni kezdett. A szél elterelte a felhôket és széttépte azokat, mint az elégett rongyot. A világosság fokról fokra növekedett; végre szétvált a sötét boltozat, és a hasadékon keresztül hirtelen napfény áradt. Nemsokára kivilágosodott az egész magaslat, a sok megrettent emberarc és a keresztek.

A názáretinek a mellére hanyatlott a feje, halványan, mintha viaszból való volna. A szeme lecsukódott, az ajka megkékült.

-- Meghalt! -- suttogta Anthea.

-- Meghalt! -- ismételte Cinna...

E pillanatban a centurió megérintette lándzsája hegyével a keresztre feszítettnek az oldalát. Különös; a világosság beállta és e halottnak látása megnyugtatni látszott a tömeget. Most mind közelebb lopództak, különösen, hogy a katonák már nem akadályozták meg ôket ebben. A népbôl újra hallatszottak hangok:

-- Jer le a keresztrôl! Jer le!

Anthea még egyszer ránézett e halvány, lehajlott fôre, majd halkan, mintegy önmagához szólt:

-- Feltámad-e majd?

A halál láttára, amely rányomta kék bélyegét a kereszten függônek szemére és ajkára; e mozdulatlan test láttára, mely mindinkább lefelé hajlott az élettelenség terhétôl, a hangja remegett a kétségbeesett megadástól.

Nem kisebb kétségbeesés marcangolta Cinna lelkét is. Ô sem hitt a názáretinek feltámadásában, de meg volt gyôzôdve róla, hogy ha élne, csak ô tehette volna újra egészségessé Antheát, akár jó, akár gonosz hatalmánál fogva.

Ezalatt mind gyakrabban szólaltak meg a hangok köröskörül.

-- Jer le a keresztrôl! Jer le!

-- Jer le! -- ismételte Cinna is, kétségbeeséssel a lelkében. -- Gyógyítsd meg ôt nekem, s aztán vedd az én lelkemet!

Az ég mindjobban kiderült. A magaslatok még ködbe voltak burkolva, de a fennsík és a város felett már teljesen felhôtlen volt az ég. Antonius tornya fénylett a napban, csillogóan, mint egy második nap. A levegô friss volt és tele volt röpködô fecskékkel.

Cinna megadta a parancsot az indulásra.

Délután volt. A házuk közelében Anthea hirtelen szólt:

-- Hekaté ma nem jött el.

Cinna is ugyanerre gondolt.


VIII. fejezet

A kísértet másnap sem jelent meg. A beteg szokatlanul vidám volt, mert Cezáreából átjött Timon is, aki aggódva leánya állapota miatt és megrémítve Cinna leveleitôl, néhány nap elôtt elhagyta Alexandriát, hogy még egyszer megölelhesse gyermekét, mielôtt az meghal. Cinna szívén újra kopogtatni kezdett a remény, mintha bebocsáttatást akarna kérni. De nem mert ajtót nyitni ennek a vendégnek. A rémlátomásokban, amelyek megölni igyekeztek Antheát, máskor is állott be szünet, persze sohasem két napos, de egy napos volt mind Alexandriában, mind a sivatagban is.

A mostani szünetet Cinna Timon érkezésének tudta be és a keresztre feszítés által nyert lelki benyomásoknak, amelyekkel annyira megtelt a betegnek kedélye, hogy még az apjával sem tudott egyébrôl beszélni. Timon feszült figyelemmel hallgatta ôt, nem mondott ellent, csak elmélkedett és gondosan tudakolta a názáreti tanainak a részleteit, amelyekrôl Anthea különben csak annyit tudott, amennyit a helytartó elmondott.

Egészben véve pedig kissé egészségesebbnek és megerôsödöttnek érezte magát, és amikor a déli óra elmúlt, valóságos életöröm csillogott a szemében. Ismételten szerencsés napnak mondta a mait és megkérte a férjét, hogy húzza ezt alá.

Valójában pedig szomorú és komor volt ez a nap. Reggel óta az alacsonyan függô, egyformán szétterjedt felhôkbôl esô permetezett, elôbb sûrûbben, majd finoman és szúróan. Csak este felé derült ki az ég, és a nap nagy, tüzes korongja kitekintett a ködökbôl, bíboros, aranyos fényt vetett a felhôkre, a szürke sziklákra, a portikusz fehér márványára és mérhetetlen csillogásban ereszkedett le a Közép-tenger felé.

Másnap csudás idô volt. A nap nagy meleget ígért, de a reggel friss volt, az ég felhôtlen és a földre olyan árja borult a kékségnek, hogy minden tárgy kéknek látszott. Anthea elvitette magát a kedvenc pisztáciája alá, hogy a magaslatról, amelyen a fa állott, a derülten kék távolság látásában gyönyörködhessék. Cinna meg Timon egyetlen lépéssel sem távoztak a lektikától és gondosan figyelték a betegnek arcát.

Látni lehetett abban a várakozás nyugtalanságát, de már nem azt a halálos rémületet, amely máskor, a dél közeledtével fogta el. A szemében élénkebb fény csillogott, és az orcáján gyönge pír fakadt. Cinna most már arra is gondolt néha, hogy Anthea még meg is gyógyulhat, és ennél a gondolatnál megkapta a vágy, hogy a földre boruljon, zokogjon az örömtôl és dicsôítse az isteneket, de nemsokára újra elfogta a félelem, hogy ez talán csak utolsó lobbanása a kialvóban levô mécsesnek.

Hogy reményében megerôsödhessék, Timonra nézett idônkint, de ôt is hasonló gondolatok foglalkoztathatták, mert elkerülte, hogy rátekintsen. Egyikük sem figyelmeztetett arra, hogy közeleg a dél. De Cinna mindig az árnyékot nézte és dobogó szívvel látta, hogy az mind rövidebb.

És itt ültek elmerülve gondolataikba. Talán legkevésbé volt nyugtalan maga Anthea. Nyitott lektikájában feküdve, odatámasztva fejét a bíbor párnához, gyönyörrel szívta magába az illatos levegôt, amelyet a szellô nyugatról, a tenger felôl hozott. De éppen a déli óra közeledtével ez a szellô elcsendesült. A meleg nagyobb lett; a naptól átmelegedett sziklafüvek és nárdusbokrok erôs, kábító illatot terjesztettek. A kökörcsineken csillogó lepkék ringatództak. A sziklarepedésekbôl, a lektikával s a környezettel már megbarátkozott gyíkok kibújtak és bizalmasan, de egyben óvatosan elsurrantak minden legkisebb mozdulatra. Az egész világ elmerülni látszott a fényteljes csöndben, a melegbe, az édes vidámságba és a szelíd képbe, mely körülfogta a mindenséget.

Ebbe a verôfényes nyugalomba látszottak elmerülni Timon és Cinna is. A beteg lehunyta szemét, mintha gyönge álom fogná körül, és nem szakította meg a csendet semmi, csak a sóhajok, melyek idônkint a keblébôl felszálltak.

Idôközben Cinna észrevette, hogy az árnyéka elvesztette hosszúkás alakját és a lábánál van már.

Elérkezett a dél.

Anthea hirtelen felnyitotta a szemét és sajátságos hangon szólt:

-- Cinna, add ide a kezed.

Ez felugrott és jéggé fagyott a szíve vére. Itt van hát a szörnyû látomások órája.

-- Látod, -- így szólt, -- mint tömörülnek össze ott a légben a fénysugarak, hogy reszketnek, csillognak és közelednek mind jobban?

-- Anthea, ne nézz oda! -- kiáltotta Cinna

De, óh csuda! Anthea arcán nem látszott félelem. Az ajka megnyílt, a szeme mind jobban kitágult -- és mérhetetlen öröm derítette fel.

-- A fényoszlop mindinkább közeledik! szólt tovább. -- Látom! Itt van, ez a názáreti!... Az ajka mosolyog.... Óh, te irgalmas!... Átlyuggatott kezét úgy nyújtja felém, mint az anya... Cinna, ô egészséget, életet hoz nekem, megváltást, üdvösséget, és hív magához.

Cinna pedig nagyon elsápadt és szólt:

-- Bárhova hív is bennünket, ôt kövessük!

* * *

Kis idô múlva, a másik oldal felôl, a városhoz vezetô sziklaúton Pontius Pilátus jött. Mielôtt még egészen közel ért volna, arcán látni lehetett, hogy újságot hoz, melyet, mint értelmes ember, a könnyen hívô oktalan néptömeg sajátságos meséjének tart. Már messzirôl kiáltani kezdte, letörülve homlokáról a verejtéket:

-- Képzeljétek, mit fecseg már megint ez az oktalan nép; azt mondja: feltámadott.


Jegyzet

amfora	kétfülû korsó
Ariadné	krétai mitológiai királylány, aki egy gombolyag segítségével szabadította ki Thészeuszt a labirintusból
atrium	a római házak csarnokszerû, középsô része
Caja	a Cajus nônemû változata. ,,Ahol te Cajus vagy, ott én Caja (legyek)!'' -- a római házasságkötés szertartásos mondata a nô részérôl.
carissima	kedvesem
centurió	századosi rang a római hadseregben
Cezárea	kikötôváros Palesztinában a Földközi-tenger partján
epikúreus	a személyes kielégülést és az érzéki örömöket mindenek fölé helyezô személy
farizeus	a zsidó vallási törvények formális megtartására ügyelô, szenteskedô vallási-politikai párt híve
gineceum	a nôk lakosztálya, szobája
Hadész	a görög mitológiában az alvilág istene
hedonikus	érzéki, testi
Hekaté	a természet titkos erôinek úrnôje a görög mitológiában
hekatomba	száz ökör feláldozásával bemutatott áldozat
heliotrop	kerti vanília, kunkor
jaffai kapu	a mai Tel Aviv irányában levô városkapu
kolumbárium	csarnok, ahol a hamvvedret elhelyezték
Korinthus	város Görögországban
lanista	a gladiátorok kiképzôje
lektika	gyaloghintó
Ojah! Oj lanu!	Jaj nekünk!
Olimpus	hegység, a görög istenek lakóhelye
patrícius	római nemes
Perszephoné	a görög mitológiában az alvilág királynôje, Hadész felesége
portikusz	oszlopcsarnok
sambuccini	húros hangszeren játsszók
Serapeion	Serapis, egyiptomi istenségnek emelt templom
Serika	Kína neve az ókori rómaiaknál
Skythia	Eurázsia füves pusztái, ahol a szittya, lovasnomád néptörzsek éltek
szinedrium	tanács
Tu felix, Cinna!	Cinna, te szerencsés!


Amfora:	kétfülû korsó.


Ariadné:	krétai mitológiai királylány, aki egy gombolyag segítségével szabadította ki Thészeuszt a labirintusból.


Atrium:	a római házak csarnokszerû, középsô része.


Caja:	a Cajus nônemû változata. ,,Ahol te Cajus vagy, ott én Caja (legyek)!'' -- a római házasságkötés szertartásos mondata a nô részérôl.


Carissima:	kedvesem.


Centurió:	századosi rang a római hadseregben.


Cezárea:	kikötôváros Palesztinában a Földközi-tenger partján.


Epikúreus:	a személyes kielégülést és az érzéki örömöket mindenek fölé helyezô személy.


Farizeus:	a zsidó vallási törvények formális megtartására ügyelô, szenteskedô vallási-politikai párt híve.


Gineceum:	a nôk lakosztálya, szobája.


Hadész:	a görög mitológiában az alvilág istene.


Hedonikus:	érzéki, testi.


Hekaté:	a természet titkos erôinek úrnôje a görög mitológiában.


Hekatomba:	száz ökör feláldozásával bemutatott áldozat.


Heliotrop:	kerti vanília, kunkor.


Jaffai kapu:	a mai Tel Aviv irányában levô városkapu.


Kolumbárium:	csarnok, ahol a hamvvedret elhelyezték.


Korinthus:	város Görögországban.


Lanista:	a gladiátorok kiképzôje.


Lektika:	gyaloghintó.


Ojah! Oj lanu!:	Jaj nekünk!


Olimpus:	hegység, a görög istenek lakóhelye.


Patrícius:	római nemes.


Perszephoné:	a görög mitológiában az alvilág királynôje, Hadész felesége.


Portikusz:	oszlopcsarnok.


Sambuccini:	húros hangszeren játsszók.


Serapeion:	Serapis, egyiptomi istenségnek emelt templom.


Serika:	Kína neve az ókori rómaiaknál.


Skythia:	Eurázsia füves pusztái, ahol a szittya, lovasnomád néptörzsek éltek.


Szinedrium:	tanács.


Tu felix, Cinna!:	Cinna, te szerencsés!


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church

223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA

(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)

Levelezés:	Felsôvályi Ákos

322 Sylvan Road

Bloomfield, NJ, 07003, USA

Tel: (201)338-4736

Fax: (201)778-4263

e-mail: felsoval@email.njin.net

A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:

1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és

2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).

A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

txt:	text file,

zpt:	sûrített text file,

hlp:	help file,

zph:	sûrített help file és

ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).

1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)

2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:

Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz

Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP

Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY

Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár

Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.

2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.

3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.

4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.

5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).

6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.

7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.

Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt,

2.	betûtípus: Arial, 10 pontos,

3.	alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,

felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,

gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,

idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt),

4.	tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani),

5.	semmilyan más formálási kód nem megengedett.

Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church

223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.hungary.com/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)