Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Tartalomjegyzék


Lisieux-i Szent Teréz

1873--1973

Prugg Verlag

Eisenstadt 1973

A Szolgálat melléklete

Egyházi engedéllyel. -- Druck und Verlag: Prugg Verlag -- Eisenstädter Graphische GesmbH, 7000 Eisenstadt, Haydngasse 10, Österreich.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Bevezetés

Lisieux-i Szent Teréz életrajzi adatai

Szigeti Miklós: Ha a szentek írni kezdenek...

Hans Urs von Balthasar: Lisieux korszerûsége

Szigeti Miklós: A papok védôszentje, Lisieux-i Kis Szent Teréz

Lisieux-i Teréz levelei Roulland atyához

Lisieux-i Szent Teréz és Thomas Merton

Sántha Máté: Kis Teréz humora

Könyvek

I. F. Görres: Das verborgene Antlitz

H. U. v. Balthasar: Therese von Lisieux

P. J. Piat OFM: Histoire d'une famille

G. Garonne: Ce qui croyait Thérèse de Lisieux

A. Combes: Theresia vom Kinde Jesu

M.-D. Poinsenet OP: Thérèse de Lisieux, témoin de la foi

J.-F. Six: La véritable ennfance de Thérèse de Lisieux

J.-F. Six: Therèse de Lisieux au Carmel

R. Laurentin: Thérèse de Lisieux -- Mythes et réalité

G. Gaucher: La passion de Thérèse de Lisieux

Jegyzetek

Képek

Lisieux-i Szent Teréz

Nyolcéves korában

A Kármelbe lépô Teréz 1888 áprilisában

A kármelita újonc 1889 januárban

Az újoncmesternô 1895 áprilisában


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1973-ben jelent meg a Prugg Verlag kiadásában, a Szolgálat mellékleteként. Az elektronikus változat a Jézus Társasága magyarországi tartományfônökének az engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Jézus Társasága Magyarországi Tartományáé.

A program tartalmazza a könyvben szereplô fényképeket, amelyeket csak megfelelô képernyôbeállítás esetén (256 szín) lehet torzításmentesen látni.

A könyv szövegét Szabó L. Éva vitte számítógépbe.


Bevezetés

Néhány évvel ezelôtt szerkesztôségünk a lisieux-i Kármelhez fordult azzal a kéréssel: küldjék meg nekünk Kis Szent Teréz önéletrajzának kritikai kiadását és leveleit. Viszonzásul megígértük, hogy adandó alkalommal olvasóinknak is közvetítünk valamit belôlük.

A válasz nem soká váratott magára. A prior anya a ,,szerény könyvcsomag'' mellé -- ahogyan küldeményüket szerényen nevezte -- ezt írta: ,,Tekintsék ezt úgy, mint Szentünk ajándékát magyar testvérei számára, és mint egészen különleges mellettük állásának zálogát.'' Imáikat is megígérte.

Az alkalom viszont most érkezett el: kiadványuk egy részecskéje a jubileumi év világszerte folyó ünneplésének.

Minthogy az önéletrajz kiadása Magyarországon folyamatban van, választásunk inkább a levelekre esett. Egyik misszionárius lelki testvéréhez írt leveleibôl válogattunk egy csokorra valót: ezekben egész közvetlen embersége és érett életszentsége benne van. Néhány a jubileum alkalmából írt eredeti vagy fordított tanulmány, és a Teréz-irodalom néhány fontos, fôként az utóbbi idôben megjelent könyvének ismertetése teszi teljessé kiadványukat.

Képmellékleteink az eredeti fényképek nyomán készültek.

Kis Teréz anyaházának óhaja szerint vegyék ezt a Szent jubileumi és karácsonyi ajándékaként.


Lisieux-i Szent Teréz életrajzi adatai

1873.	január 2-án született Alençonban Martin Lajos és Guérin Zélia kilencedik gyermekeként.
1877.	augusztus 28-án halt meg édesanyja. A család Lisieux-be költözik.
1879.	az év vége felé Teréz elsô gyónása.
1882.	október 2-án Paulina, Teréz nôvére és nevelôanyja belép a Kármelbe.
1883.	március 25, Húsvét -- május 13, Pünkösd: Teréz betegsége. A Szûzanya mosolya csodálatosan meggyógyítja.
1884.	május 8: Teréz eLsôáldozó. Paulina leteszi a szerzetesi fogadalmat (Jézusról nevezett Ágnes nôvér).
	június 14: Teréz bérmálkozik.
1886.	október 15-én (Szent Szívrôl nevezett) Mária, Teréz legidôsebb nôvére és keresztanyja belép a Kármelbe Karácsony: Teréz ,,megtérése'' -- a ,,karácsonyi kegyelem''.
1887.	május 29, Pünkösd: Teréz apjától engedélyt kér, hogy belépjen a Kármelbe.
	november 4 -- december 2: római zarándoklaton vesz részt.
	november 20: audiencia XIII. Leó pápánál.
1888.	április 9-én Teréz belép a Kármelbe.
1889.	január 10: Teréz beöltözése.
	február 12-én édesapját a caeni kórházba szállítják.
1890.	szeptember 8: Teréz fogadalomtétele.
	szeptember 24: Teréz felveszi a fátyolt.
1893.	február 20-án Ágnes anyát választják meg fônöknônek. Terézt megbízza Gonzága Mária anya mellett az újoncnôk vezetésével.
1894.	július 29: édesapja halála.
	szeptember 14-én Céline, Teréz nôvére belép a Kármelbe (Genovéva nôvér).
1895.	január: Ágnes anya rendeletére Teréz megkezdi önéletrajzát.
	június 9, Szentháromság vasárnapja: felajánlja magát áldozatul az Irgalmas Szeretetnek.
1896.	január 20: Teréz átadja Ágnes anyának (,,A'') kéziratát.
	március: Gonzága Mária anyát választják meg fônöknônek. Teréz megmarad beosztásában az újoncnôk mellett.
	április 2--3 nagypéntekre virradó éjjel: elsô tüdôvérzés.  szeptember 13--16 között: levél a Szent Szívrôl nevezett Mária nôvérnek (a ,,B'' kézirat).
1897.	április 6: Ágnes anya jegyezni kezdi Teréz utolsó szavait.
	június 2: Ágnes anya kérésére Gonzága anya elrendeli, hogy Teréz befejezze önéletrajzát.
	július 8: Terézt a betegszobába viszik.
	július 11 elôtt befejezi a harmadik önéletrajzi (,,C'') kéziratot.
	szeptember 30-án, csütörtök este 7 óra 20 perckor meghal a szeretet végsô elragadtatásában.


Szigeti Miklós: Ha a szentek írni kezdenek... Kis Szent Teréz összes mûvei

1897. szeptember 30-án este negyed nyolckor egy vidéki francia kolostorban meghalt tüdôbajban egy huszonnégy éves kármelita nôvér. Szokásban volt, hogy a kolostorok megküldik egymásnak az elhunyt nôvérek rövid élettörténetét gyászjelentés, ,,körlevél'' formájában. Ennek a normandiai kolostornak sok nôvére nem tudta elképzelni, mit írnak majd a fiatal halottról. Rövid élete túl egyszerû volt. Feltûnô tettei sem voltak, csak a szabályt tartotta meg, de azt hûségesen. A fônöknô döntése szerint végül is önéletrajzát adják ki, mégpedig könyv alakban.

1898.szept. 30-án hagyta el a nyomdát a könyv, halála elsô évfordulóján, 2000 példányban.[1]Azóta bejárta a világot. A kolostor 1911-ben már naponta átlag 50 levelet kap: imameghallgatások, kérések, stb. 1914-ben a világháború ellenére a napi posta már eléri az 500 levelet. A könyvet 38 nyelvre fordították le[2], s ma is a lelki irodalom örökértékû remeke. Egy lélek története címen jelent meg. Íróját a világ és magyar híveink is Lisieux-i Kis Szent Teréz néven tisztelik.

Nem különös, hogy egy kolostorba vonult nôvér megírja életét? Aki ezen megbotránkoznék, azt megnyugtathatják a történelmi tények. A Gyermek Jézusról és a Szent Arcról nevezett Terézia nôvér felettesei parancsára[3] írta meg önéletrajzát. Szabadidejében, iskolás füzetébe, cellájában a szerzetesi kisszéken ülve, ölében tartva a korabeli írókészletet. Rendkívüli volt az is, hogy az átlag 25-26 tagot számláló közösségben öten ugyanabból a családból valók voltak: a négy Martin-lány, köztük a legmagasabb ,,Kis'' Teréz, és unokahúguk a Guérin-családból. Ráadásul a Szent nôvére, Ágnes anya volt a fônöknô, a Szent életében három éven át (1893--96).

Teréz nôvér a szokásos együtt töltött szabadidôben, a rekreáción élvezettel adta elô gyermekkori élményeit. Ha ô nem volt ott, a fiatalabb nôvérek unatkoztak. Testvérei sajnálták volna, ha feledésbe merülnek a közös élmények. Ezért vették rá Ágnes anyát, hogy elöljárói tekintélyével parancsolja meg Teréznek gyermekkori élményei leírását. A Szent az engedelmesség nevében nekiült a munkának és megírta Egy kis fehér virág tavaszi történetét -- így nevezte ô maga[4]. Akkor még nem is sejtette, hogy a lelkiirodalom egyik remekét hozza létre. Ágnes anya nevenapjára készült el (1895 január -- 1896 január 20, jelzése: Ms A). Valóban csak engedelmességbôl. Mutatja az a tény is, hogy Teréz a jelzett napon átadta Ágnes anyának és utána sohasem érdeklôdött felôle. Még azt sem kérdezte meg, hogy elolvasta-e. Nôvére, a gondokkal teli fônöknô pedig fiókjába süllyesztette a modern kor lelki ,,bestseller''-ét, anélkül, hogy nagyobb fontosságot tulajdonított volna neki.

Beköszöntött az Úr 1896. esztendeje. Teréz betegségének jelei mutatkoznak. Ágnes anya hároméves fônöksége lejár és a közösség helyébe ismét a régi fônöknôt, Gonzága Máriát választja meg. (Teréz idejében fônöknô 1886--1893, majd 1896--1902 között, + 1904). Ágnes anya megszabadul a kormányzás gondjaitól, elôveszi húga kéziratát, olvassa és nem tudja letenni. Teréz a lelkét tárta fel. Most eszmél rá arra, hogy nem ismerte ôt. Fájdalmasan érinti az a sejtelem, hogy húga már nem sokáig lesz köztük, az a kincs, aki rejtve, visszahúzódva már 1888 óta köztük él. Minden befolyását latba veti Gonzága anyánál, hogy az új fônöknô írassa meg Terézzel szerzetesi élményeit, fejezze be élete történetét. Így született meg a C kézirat (Ms C), az a vékony iskolásfüzet, amelyet Gonzága anyának dedikál. Hôsies erôfeszítésébe kerül, hogy megírja. 1897.júl. 8-án leviszik a betegszobába cellájából, szalmazsákon. Utolsó sorait ott írja meg, tinta helyett ceruzával, ágyban fekve. Mielôtt kihull kezébôl a ceruza, még ezeket a szavakat írja le, füzete utolsó szavait: ,,bizalommal és szeretettel''[5]. Most már mindent megmondott. Nem marad egyéb hátra, mint a hátralevô két és fél hónap alatt szenvedô életpéldájával hitelesíteni mindazt, amit megírt, bemutatni a betegágyon is a ,,kis utat'', a bizalom és szeretet útját...

Még 1896. szept. 13--16 között a Szent Szívrôl nevezett Mária nôvér, Teréz nôvére és keresztanyja, arra kéri a Szentet, írja le neki emlékbe a szeretetrôl kapott ,,megvilágosításait''. Teréz ismét írásnak ül. Öt lapot ír tele apró betûvel. Így született meg a B kézirat (Ms B), a ,,lelki irodalom gyöngyszeme''.

A Szent halála után megjelent ,,Egy lélek története'' 12 fejezetbôl áll. Az A kéziratból az I-VIII, a B-bôl a XI, a C-bôl pedig a IX-X fejezet került ki. Az utolsó fejezetet a nôvérek írták: halála, tanácsai, versei, stb. függelékben. Teljes életrajzot akartak adni. A fônöknô kívánsága szerint és az egység kedvéért a három kézirat megszólításait úgy kellett átírni, hogy úgy tûnjék: Teréz egységes önéletrajzát Gonzága Mária anyának ajánlotta.

Teréz még halálos ágyán megbízta Ágnes anyát[6], hogy kéziratában bármilyen változtatást eszközölhet az ô nevében. A Szent elôre látja már könyvének kiadását és jóváhagyja. Eszköz lesz kezében, hogy küldetését teljesítse. Megismerteti a lelkekkel az életében csodálatosan bevált ,,kis utat''. Arra kéri Ágnes anyát, hogy élete történetéhez mellékeljék a megtért bûnös nô történetét is. A kiadások azóta is hûek Teréz kívánságához[7].

Sajnos Ágnes anya élt a felhatalmazással. Úgy javítja végig a kéziratot, mint annak idején Teréz iskolás füzeteit. Kihagyja a túl családias kifejezéseket és részleteket, javít a mondatszerkezeten, egyszóval ,,sajtó alá rendezi'' Teréz nem sajtó alá szánt iratait.

A szenttéavatás (1925) után erôsödnek a támadások a lisieux-i Kármel ellen. A közönség szószólói követelik az eredeti kéziratokat. A Szentszék Ágnes anyát érdemeire való tekintettel haláláig fônöknônek nevezi ki. S Ágnes anya állja a harcot. Teréz rábízta a kéziratokat, tehát ô azoknak hiteles értelmezôje. Álláspontja jogos és tiszteletreméltó az ô szempontjából. De halála (1951) után azonnal megindulnak a kritikai munkálatok. François de Sainte-Marie kármelita atya a lelke a munkacsoportnak. A kéziratokról fényképmásolatot készítenek, grafológusok vizsgálják át a javításokat, s évek hosszú munkájának gyümölcseként 1956-ban elhagyja a nyomdát az önéletrajzi kéziratok fakszimile kiadása három kísérô kötettel, Manuscrits autobiographiques címen[8]. Az újdonsághajhászók csalódtak. Akik azt várták, hogy világrengetô szenzációt fedeznek fel, hogy fölfedik a lefátyolozott arcot a visszaállított szöveg mélyén, kiábrándulva tették félre a könyvet. Az eredeti kézirat -- bármennyire frissebb, érdekesebb is ez a retusálatlan szöveg -- lényegében egyezik az ,,Egy lélek történeté''-vel. Ágnes anya törlései, javításai nem érintették a lényeget: Teréz örökérvényû evangéliumi tanítását.

A fakszimile kiadást lapozva az az érzésünk, mintha Teréz kis füzeteit tartanánk a kezünkben. A két füzet (Ms A és C) és a cérnával összefûzött szegényes lapok (Ms B) mellett ott van Teréz fogadalmi imája is; az idô foga megrágta, hiszen szíve felett hordozta. A három kísérô kötet is kincset ér. Az elsô a kritikai kiadás története, a második részletes magyarázatok az önéletrajz jegyzeteiként, a harmadik pedig az önéletrajz szavainak teljes konkordanciáját hozza. Mindez François de Sainte-Marie atya tollából. Mai napig elengedhetetlen munkaeszköz Teréz kutatóinak kezében.

A nagyközönség számára 1957-ben adták ki az önéletrajz hiteles szövegét a fakszimile kiadás alapján[9]. Ez a kiadás lépett az Egy lélek története helyébe, amelynek utolsó változata 1953-ban hagyta el a nyomdát[10]. Kiadója az Office Central de Lisieux, Teréz iratainak mai napig hivatalos kiadója.

Szent Teréz születésének 100. évfordulóját ünnepeltük 1973. jan. 2-án. Ebbôl az alkalomból a két nagy francia kiadó, a Cerf és a Desclée de Brouwer közösen adja ki összes mûveit. Ennek a kiadásnak a keretében ismét sajtó alá kerül az 1956-os szöveg, de tartalmazni fogja a kísérô kötet jegyzeteit is. Csak néhány kronológiai adatot kell kijavítani. Amíg ez a kiadás megjelenik, forgalomba hozták a kéziratok újabb kiadását, ismét a régi címén: Egy lélek története[11]. Az 1961-ben tragikusan elhunyt François de Sainte-Marie atya utóda, Guy Gaucher elô- és utószóval látta el. Így ez a kiadás megôrzi a régi kiadás ,,teljes életrajz'' jellegét.

A magyar közönség Nagyfejeô Gabriella angolkisasszony fordításában ismerkedett meg Kis Szent Teréz önéletrajzával. 1926-ban már az ötödik kiadás jelent meg[12], és ma is táplálja a lelkeket. Reméljük, hogy rövidesen megismerheti magyar olvasóközönségünk az 1956-os fakszimile kiadás teljes szövegét is fordításban. Addig meg kell elégednünk a Vigiliában közölt ízelítôvel[13].

* * *

A legelterjedtebb ,,mûfaj'' a levél. Ezzel majdnem minden földi halandó megpróbálkozik egyszer. Teréz is folytatott levelezést. Elsôsorban rokonaival, majd a család lelkivezetôjével, Pichon jezsuita atyával és két lelki testvérével, Bellière és Roulland missziós atyával. Sajnos a címzettek közül sokan nem ôrizték meg leveleit. Így érthetô, hogy a Kármel levéltárában leveleinek csak kb. kétharmada található, a szakértôk becslése szerint.

Az elsô, aki a levelek kiadásával foglalkozott, Combes atya volt. Az ,,Egy lélek története'' függelékében közölt levélrészletekkel szemben a hiteles kiadást szorgalmazta. Célját nem érte el. Csak Ágnes anya javított másolatait kapta kézhez. Így érthetô, hogy az 1948-ban megjelent Levelek kötetnek csak az elôszavát írta, de a kiadás felelôsségét nem vállalta[14]. Ez a kötet elôfutára volt napjaink kritikai kiadásának.

A centenárium évében a hitelesség már nem probléma. A munkacsoport az eredeti levelek alapján dolgozott. Fáradságot nem ismerô munkájuknak köszönhetô, hogy a centenáriumi kiadás keretében már kezünkben van Teréz összes leveleinek elsô kötete, kritikai kiadásban (az 1890-ig írt levelek)[15]. óriási elônyt jelent az is, hogy nemcsak Teréz leveleit közlik, de azokat is, amelyekre válaszol. Az olvasó úgy érzi, hogy ellesi levélben folytatott párbeszédeit. Az elsô levelet hároméves korában írta, amikor még írni sem tudott! Nôvére vezette a kis kezet, hogy ismerôsének örömet okozzon Terézke kézírásával. Ez a kritikai kiadás elsô terézi ,,levele''. A második kötet (levelek haláláig, 1890--97) sajtó alatt van.

* * *

Teréz költôi lélek volt. Verseket írt. Korabeli szokás szerint évfordulókon, névnapokon versekkel lepték meg egymást a nôvérek. Teréznél könnyen ment a rímfaragás. Egyik leghosszabb versét, amint bevallotta, egyórás szentségimádás alatt írta, illetve fakadt fel lelkében. Mert a történelmi hitelesség kedvéért meg kell említenünk, hogy Teréz nem élt a ,,költôi szabadsággal''. Ebben is hû volt szabályához: csak a megengedett idôben írta le költeményeit, jóllehet néha napokon át ott égtek lelkében...

Az ,,Egy lélek története'' közölte verseit. Már 1898-ban a függelékben megjelent versekbôl kis zsebkiadás készült Versek címen. A kolostor levéltárában ugyanannak a versnek több változatát is ôrzik. Teréz idôvel átgondolta és átírta verseit. A kritikusok szerint nem mestermûvek. Sok az alkalomszerû, iskolás, ,,rendelésre'' írt vers. De ôszinteségében nem lehet kételkedni, verseiben is önmagát adja. Tüzes istenszeretete cseng felénk innen is.

Teréz ,,színdarabokat'' is írt. A kolostori élet egyhangúságát változatossá tették a családias ünnepek. Ilyenkor az újoncmesternô (Teréz) újoncaival elôadta saját darabjait a fônökanya, vagy az ünnep tiszteletére, a kolostor udvarán. Eszményképérôl, Jeanne d'Arcról két darabot is írt. Akkor még nem gondolta, hogy halála után 47 évvel megjátszott eszményképével ,,egyenrangúan'' Franciaország másodlagos védôszentjévé teszi a pápai döntés!

A centenáriumi Összes Mûvek kiadásában egy kötetet tesznek majd ki versei és egyéb írásai, vagyis a színdarabok (eredeti nevükön: ,,jámbor rekreációk''), imák, stb. Kb. 1974-ben jelenik meg[16].

* * *

Most pedig térjünk vissza Ágnes anyához, aki 1896-ban bámulva fedezi fel kicsi húgában az isteni Kegyelem munkáját. A szerep megfordult: Ágnes anya beáll Teréz iskolájába. Semmit sem akar elmulasztani Teréz mondásaiból, még ha jelentéktelenek is. Utolsó hónapjaiban nôvéreivel felváltva ágya mellett ül és a fônöknô (Gonzága anya) engedélyével naptárlapokra, papírszeletekre jegyzi fel mondásait. Szabadidejében füzetbe másolja át.

Egy szentet sem figyeltek meg ennyire halálos ágyán, és ilyen hosszú idôn át. Ágnes anya kérdez, provokál, minden érdekli, s Teréz, mint Jeanne d'Arc bírái elôtt, mindenre ôszintén felel. Szinte kézzel tapinthatjuk ereinek lüktetését, halljuk sóhaját, tanúja vagyunk küzdelmének, s ami mindenkit magával ragad: amikor mindenki sír körülötte és elveszti a fejét, mert Terézke a halál árnyékában áll, egyedül ô, a beteg ôrzi meg nyugalmát, lelki békéjét, és tréfál. Igen, Teréz selypít, játssza a kisbabát, csakhogy vigasztalja, megnevettesse aggódó nôvéreit. Nem infantilizmus ez, de férfias bátorság, hôsiesség, egyszóval megérett életszentség. S emellett az évek óta tartó próbája: a hitellenes kísértések. Ezek avatják ôt korunk istenkeresôinek védôszentjévé, a modern idôk legnagyobb szentjévé (X. Pius pápa).

Ágnes anya féltve ôrizte kincsét. Személyes vagyonának tekintette. Az eredeti jegyzeteket az átmásolás után megsemmisítette. A féltve ôrzött füzetet csak bizalmas körben mutatta meg, kölcsönözte oda egy-egy nôvérnek olvasásra. Félt, hogy Terézkéjét nem értik meg, hogy gyermekességgel fogják vádolni, holott hôsi lélek volt. De elkövette azt a meggondolatlanságot, hogy az ,,Egy lélek története'' XII. fejezetében az újabb kiadásokban mind újabb és újabb terézi mondásokat tett közzé. A közönség felfigyel és megérzi, hogy a kolostor kincset rejteget: Teréz mondásait. Ágnes anya kénytelen feleletet adni. Füzetébôl, a több mint 700 feljegyzett mondásból kb. 300-at közzétesz zsebkönyv alakban  Novissima Verba címen[17]. Javít rajta: a szavaknak méltóknak kell lenniök a kanonizált szenthez! Ismét csak azt mondhatjuk: igaza volt a maga szempontjából. Kis füzetére halála elôtt ráírta: ellenzi közzétételét. De nem semmisítette meg. Így indult meg a per Rómában, a Szent Rota-nál. A ,,vádlott'' maga a halott Ágnes anya. A legfelsô pápai törvényszék dönt: a füzet nem Ágnes anya mûve, mert a szent szavait tartalmazza. A szent pedig az egyetemes Egyházé. Így indult el az utolsó beszélgetések kritikai kiadása, amelynek elsô eredménye a centenáriumi kiadások elsejeként napvilágot látott Utolsó beszélgetések[18]. Benne van Ágnes anya teljes ,,sárga füzete'' a több mint 700 ,,szóval'', a többi nôvér feljegyzései Teréz utolsó szavairól, és mindaz a korabeli levél, amelyekben a kolostor tollforgatói rokonaiknak beszámolnak a betegszobában fekvô Teréz nôvér mondásairól (75 levél). A kötetet Guy Gaucher szakértô bevezetôi és jegyzetei igazi mestermûvé teszik. A nagyközönség részére kivonatos kiadás is készült[19]. Reméljük, hogy rövidesen Szent Teréz magyar tisztelôi is anyanyelvükön olvashatják utolsó szavait.

A kritika itt is problémát lát. De bízzunk abban, hogy amikor Ágnes anya emlékezetbôl írt, akkor is lényegében Teréz mondásait, hosszabb fejtegetéseit adja vissza. A sárga füzetnek vannak másolatai is a Kármel levéltárában enyhe különbségekkel. Akit ez kritikai szempontból érdekel, a centenáriumi kiadás keretében megjelent függelékként, pótkötetben, szinoptikus négyoszlopos rendezésben a sárga füzet szövege, három fô változatával egybevetve. Tulajdonképpen ez az ,,összes mûvek'' második kötete[20].

Itt említjük meg, hogy Szent Teréz nôvére és újonca, Céline (a szerzetben Geneviève nôvér) 1952-ben közzétette emlékezéseit Tanácsok és emlékek címen[21]. A kis zsebkönyv azóta is a hiteles tanúságtételek között szerepel.

François de Sainte-Marie atya halhatatlan érdeme az önéletrajzi füzetek kritikai kiadása. S a kritikusok szerint ugyanilyen értékû a Lisieux-i Teréz arca címen kiadott album a kísérô szöveg kötetével[22]. 47 hiteles fénykép a Szentrôl! Egyedülálló a szentek történetében. S ráadásul olyan korban, amikor a fényképészet még gyerekcipôben járt.

Ismét magyarázkodnunk kell: fénykép egy szigorú kármelita kolostorban! Pedig így volt. Céline, a Szent nôvére apjuk haláláig a világban maradt. ô ápolta a beteg édesapát. A fényképezés kedvtelése volt. Amikor az édesapa halála után ô is belép abba a kolostorba, ahol már három testvére megelôzte, magával viszi fényképezôgépét. S a fônöknô engedélyt ad arra, hogy felvételeket készítsen a levéltár számára, a kolostorról, a közösségrôl, néha még az elôadásokról is, ünnepek alkalmával, stb. Ennek a nagylelkûségnek köszönhetjük, hogy Teréz hiteles arca ennyi változatban maradt ránk. De a kiadásig hosszú volt az út. A fényképészet ôskorában, amikor ez a csodálatos találmány bekopogott a mûvészet csarnokába és jogait követelte, a festôk és vérbeli mûvészek nem akarták elismerni újszülött kollégájukat. A festményt tekintették továbbra is a valóság igazi tükrének. S a fényképész Céline (festô is volt) is vallotta ezt az elvet. A fényképek alapján ô festette meg szent nôvére képét, s ezt a képet ismeri az egész világ: a mosolygó Teréz, rózsákkal körülvett kereszttel a kezében, ,,pinxit Carmel''. Céline a többi fényképet is retusálja. Képsorozatot készít nôvérérôl. Itt is azt kell mondanunk, mint Ágnes anya esetében: szándékának tisztasága kétségbevonhatatlan, de ma már nem felel meg a kritikai szellemnek. Így indult meg az ötvenes években, Ágnes anya halála után és éppen Céline beleegyezésével (+ 1959) a kutatás. A padlásról elôkerültek a rég elfelejtett 80 éves fényképlemezek. François atya vezetése alatt fölmerültek a feledés homályából a régi felvételek teljes frissességükben, életszerûségükben. így jött létre a ,,Teréz arca'' kötet. Teréz gyermekkorában, ugrókötéllel a kezében, tizenötéves korában, majd a kolostor mosókonyháján, szénagyûjtéskor... Teréz mint Jeanne d'Arc... és végül a betegágyon a szenvedô Teréz, hogy elvezessen az utolsó felvételhez: Teréz a ravatalon, arcán a halál pillanatában érzett boldog elragadtatás halvány mosolyával.

* * *

Teréz nem hagyja nyugton a világot. Nem önmagáért, hanem a lelkekért. Életleírásában mindenki talál valamit, mondta, csak azok nem, akik rendkívüli úton járnak[23]. A ,,kis lelkek'' tanítómestere ô, korunk Szent Ference, aki az Evangéliumot kommentár nélkül élte elôttünk, a mai kor embere számára. Itt nincs más megoldás: hagyd, hogy rád nézzen hosszasan a szenvedô Teréz tekintete, vedd kezedbe mûveit és olvasd. Sokan kezdték így és érezték, hogy új kaland kezdôdik életükben: találkozás Istennel. Az ilyen lélek a ,,kis út'' végén elmondja majd Szent Terézzel: ,,Nem bántam meg, hogy kiszolgáltattam magam a szeretetnek''[24].


Hans Urs von Balthasar: Lisieux korszerûsége

A szentek élettörténetében sehol sem áll rendelkezésünkre a dokumentumoknak még csak megközelítôen olyan teljes gyûjteménye sem, mint a Lisieux-i Terézrôl szólók. Nem csupán bôséges levelek, fényképek, önéletrajzi írások, hanem legújabban, hála az ,,Utolsó beszélgetések'' kritikai kiadásának, az utolsó betegsége idején tett kijelentéseknek és egész magatartásának aprólékos krónikája is.[1] Azt kérdezheti magától az ember: van-e értelme ennyi tudományos fáradozásnak egy huszonnégyéves lány esetében, aki látszólag teljesen a múlt század katolicizmusának -- ennek a számunkra szinte özönvíz-elôtti idônek -- polgári gondolkodásmódjában élt.

De különös: minél tovább foglalkozik Terézzel az ember, annál szélesebb látóhatár tárul fel. Ez pedig kétségtelenül a ,,nagy szentek'' ismertetôjele: ôk Isten végtelenségében élnek, és ez csillog át emberi korlátaikon. Azt gondolhatnánk, hogy eközben körvonalaik egymásba mosódnak. Nem. Minden nagy küldetésnek megvan a maga pontosan kijelölt helye a mennyei Jeruzsálem helyrajzában; a küldetések meghatározott távolságokban következnek és meghatározott viszonyban vannak egymással, csillagképekké sûrûsödnek; a mennyei geometriának azzal a mûvészetével, amelyrôl Claudel beszél, föl lehetne mérni, hogyan viszonylik Teréz Keresztes Jánoshoz és Avilai Terézhez, sôt Jeanne d'Arc-hoz, János evangelistához, Tamáshoz és Ágostonhoz.

Az ilyen ,,számításoknál'' egyértelmûen az isteni megbízatások formája a lényeg, a természetes személyi alkat ennek anyagként rendelôdik alá, mint mondjuk Simonnak, Jónás fiának ,,anyaga'' alá kellett hogy vesse magát Kéfás formájának (ez ugyan meglehetôs fáradságba került, de végül mégis csak sikerült). Hogy mi volt a helyzet a ,,Buissonnets'', Teréz otthona, és egész rokonsága vallásosságával, az legjobb esetben is csak ilyen ,,anyag-kérdés''; éppen eléggé ismeretes, milyen szabadon járt el Teréz késôbb, amikor arról volt szó, hogy ezt alárendelje küldetése formájának.[2] A nagy mûvész örömmel tud üdvözölni minden, bármilyen tökéletlen anyagot, sôt az ilyen szükséges elôfeltétel a számára, -- mint ahogy Kyd, Lyly és az olasz novella szükséges volt Shakespeare-nek, vagy Christian Bach Mozartnak, vagy Lope gyakran alaktalan anyaghalmaza Calderon szigorú formájához. De a zseniális mû nem konstruálható meg semmiféle, mégoly bôségesen elôkészített anyagból sem; ezért Teréz esetében a pszichológusok és pszichoanalitikusok (mint I.F. Görres, újabban pedig François Six) csak elvesztegetik az idôt, s ugyanígy az orvosok, akik találgatásokkal övezik Teréz gyermekkori betegségét, ahelyett, hogy saját világos kijelentéseinek adnának hitelt. Mindezeknek az alulról-való támaszpontoknak ellene szól a terézi forma tökéletes tisztasága, a víztükör tiszta átlátszóságáig kidolgozott küldetés. Amit Teréz Máriáról mond: ,,Ki találhatta volna ki az Istenanyát?'' (CJ 8.31.10), az analóg módon érvényes minden olyan nagy küldetésre, amelynek valaki legjobb ereje szerint megfelelt. Ezeknek a küldetéseknek a helyessége önmagáért beszél -- annál rosszabb annak, akinek nincs szeme rá.

A nagy küldetések kétségtelenül jelzések: a Szentlélek adja bele ôket az Egyház történetébe, hogy teológiai és gyakorlati téren megmutassa az útját, amelyet magától másképpen választott, vagy talán elhibázott volna. Ezért világi szemmel nézve nemkívánatosak, népszerûtlenek, korszerûtlenek, és sokszor kevéssé, vagy túlságosan késôn követik ôket. A szenttéavatások gyakran annak eszközei, hogy irattárba rakják a Lélek útmutatásait.[3] Vianney János kétségtelenül napnál világosabb intô jel volt a személyes gyónás gyakorlati és teológiai rehabilitálására; mit csinálunk belôle? Lourdes éppen ilyen világos jele volt annak, hogy a Szeplôtelen nem a katolikus egyházteológia szélére tartozik, hanem a ,,ránc és szeplô nélküli jegyes'' szívébe. Newman magasra emelt jele volt annak, hogy -- bármennyi áldozatba kerüljön is -- az ökumenizmusban hátunk mögött kell hagyni a ,,via media'' szakaszát, -- már pedig ma általánosan visszaesünk ebbe. Charles de FoucauId a puszta roppant korszerûtlen jele volt, az önmagát elpazarló szemlélôdésé, tekintet nélkül az eredményre, de az Egyház igazi termékenységét képviselve: mikor vették észre szociológus egyháztervezôink ezt a jelet, miben követték? A szenteknek nincs nagy szerencséje közöttünk; mi mindent jobban tudunk, és sok esetben, éppen Ars és Lisieux esetében is, azzal vigasztaljuk magunkat, hogy ezek a üzenetek a maguk korának szóltak, mi bízvást nézhetünk új csillagok után.

És még valami: Gyanús nekünk a szentek arisztokratizmusa. A laikus, demokratikus egyháznak ma nem a világi tapasztalásban kell-e az útját keresnie? Nem fogják-e meg a szentek éppenséggel a könnyebbik végén a dolgot, amikor két lábbal ugranak bele abba a középpontba, amelyet a legtöbb ember csak fáradságos erôfeszítéssel, a periféria felôl tud megközelíteni? Nem naiv emberek-e, akiket meg sem érintett semmiféle exegetikai probléma és az Írás minden szavát készpénznek veszik? Nem nagyon is mesterséges világítást kínálnak-e föl nekünk ott, ahol -- ha becsületesek vagyunk -- az éjszakában kell elôretapogatóznunk, az egész kétkedô és ateista emberiséggel közös mai éjszakánkban? -- Ne csaljuk magunkat! Ha Pál mindenkinek mindene akart lenni, akkor ez egész biztosan nem azt jelenti, hogy a kételkedôkkel kételkedô, az ateistákkal ateista; mit használt volna ez a kételkedôknek és az ateistáknak? Csak a keresztény szeretet égô központjából tudott erôt meríteni arra, hogy ellentétes irányokba és mindenfajta sötétségbe világítson. Az Evangélium nem tesz lehetôvé számunkra más utat: csakis a középponti és feltétlen odaadásból származik egyházi és apostoli küldetés.

A szentek ,,arisztokratikus'' vonása az ô páratlan jellegük, amely persze utánozhatatlan. De Isten csak azért ajándékozza ezt nekik, hogy sokaknak, gyakran számtalan embernek világítsanak. Mi utánozhatatlanabb a stigmatizált Ferencnél, de kinek a családja nagyobb a világon? Mi utánozhatatlanabb, mint Mária, de ki ne akarna védôpalástja alá húzódni? Mi utánozhatatlanabb, mint Krisztus; és ô mégis azt parancsolja, hogy kövessük, tehát utánozzuk (1Kor 11,1; 1Pét 2,21)! Teréz tudatában volt ennek a paradoxonnak, és -- alapos ellentétben a Kármel nagy reformátoraival -- állandóan azon fáradozott, hogy föltétel nélküli szeretetét (ez volt az ô nagy küldetése) cseppet sem arisztokratikus, hanem éppen minden ,,kis léleknek'' hozzáférhetô úttá alakítsa. Semmit sem akar a maga számára, ami nem juthat osztályrészül a ,,kis lelkeknek'' is. És miközben elmossa a különbséget az utánozhatatlan és az utánozható között, valami ravasz és elképesztô módon érvényre tudja juttatni a döntôen emberiben a döntôen istenit, kölcsönös átlátszóságban fonva egymásba ,,teológiát'' és ,,antropológiát''. Tanításának három keresztmetszetén szeretnénk ezt megmutatni; mind a három teológiájának korszerûségét bizonyítja:

1. Isten- és emberszeretet természetes egységén. Az Isten iránti szeretet átélése itt olyan radikális, hogy úgy tûnik, mintha a felebaráti szeretetnek nem maradna hely, és mégis: Teréznél éppen az emberszeretetben mutatkozik igazán keresztény szeretetnek. Ezzel gyakorlatilag megold egy elméletileg megoldhatatlan problémát.

2. A gyermekiesség és a szenvedés paradox egységén: ,,de l'Enfant Jésus et de la Sainte Face''. Ismét egyáltalán nem önkényes egység ez, sôt inkább mindent megalapozó teológiai háttérre utal.

3. Remény-teológiáján, amely azért tud egzisztenciálisan mindent merni Istennel, mert ugyanúgy egzisztenciálisan kész arra, hogy ezért a merész vállalkozásért áldozatul adja mindenét, egészen saját szándékainak teljes feladásáig.

Ezzel a három keresztmetszettel kétségtelenül nem ragadjuk meg a terézi teológia minden oldalát, de remélhetôleg mégis megmutatjuk, hogy igazi s egyben számunkra roppant termékeny teológia.

De az egyes témák vizsgálata elôtt még néhány általános megjegyzést kell tennünk, hogy egészen világosan meglássuk ennek a katolikus gondolkodásnak a helyét. Tetszik vagy nem tetszik: Teréz gondolkodása a középpontból indul ki, onnan, ahonnét a kereszténység igazsága elméletileg is, egzisztenciálisan is elsôsorban válik fölfedezhetôvé és megvalósíthatóvá. És itt környezetének számunkra oly gyanús kispolgári vallásossága nagyon is alkalmas anyag és megalapozás neki.

Teréz 1. abból a magától értetôdô föltételbôl indul ki, hogy a Bibliában megalapozott, az Egyháztól elénk adott hitcikkelyek a nekünk ajándékozott isteni igazság kifejtése. Ezzel egyszerûen Aquinói Tamás alaptételét követi: ,,Amint a többi tudomány sem vállalkozik saját alapjainak bebizonyítására, hanem azokból indul ki, hogy más dolgokat bizonyítson be belôlük ezen a tudományon belül, éppúgy nem feladata a teológiának, hogy saját alapjait, vagyis a hitcikkelyeket bizonyítsa, hanem ezekbôl indul ki, hogy kifejtsen valami továbbit'' (STh I,1,8). Krisztus valóságos jelenléte az Oltáriszentségben, Mária szûzi anyasága, a katolikus Egyház mint a szentek titokzatos közössége és mint látható, hierarchikusan tagolt társaság XIII. Leóval az élén, az ima és a személyes áldozat hatékonysága, vagy akár a család és az egész isten-teremtette természet iránti szeretet, a megígért örök élet utáni örvendezô vágyakozás: mindez és még sok hasonló dolog Teréz számára nem nyugtalan keresés és kérdezôsködés tárgya, hanem tökéletesen magától értetôdô kiindulási pont. Hogy élete utolsó szakaszában osztoznia kellett az ateisták kétségeiben és tagadásában, az egészen más lapra tartozik: végsô megvalósulása volt ez annak a készségének, hogy mint kármelita a bûnösök asztalához üljön és ,,annak keserûségét együtt ízlelje velük'' (Ms C 8r). Mert elôbb hitt, azért hatolhat be utóbb a hit sötétjébe.

Hite 2. teljesen helyes módon a Krisztus és az Egyház között fennálló élet- és szeretetközösség vérkeringésébe vetett hit. Hiszen csak ebben az egyben válik tárgyilag láthatóvá és befogadhatóvá Isten önközlése. Csak az ôsegyház hite és Jézusnak e hit számára érthetô élete összefüggésében, csak az Írásnak a Szentlélektôl sugalmazott, ezt az összefüggést létrehozó és föltételezô szavában csatlakozhatunk az isteni kinyilatkoztatás világához és vehetünk részt abban. Elsôsorban ott a feloldhatatlan kör Mária, és gyermeke között. Teréz a gyermekét szoptató Istenanya képét mutatja Pauline-nek: ,,Y a que ça qui est du bon lolo, faut le dire a M. de Cornière''[4] (CJ 7.10.3). Miután sokáig kutatott az egyes karizmák között, fölismeri a helyét: ,,Az Egyház leánya akarok lenni'' (Ms C 33r). ,,Végre megtaláltam a helyemet az Egyházban: anyámnak, az Egyháznak a szívében én akarok lenni a szeretet'', mert ,,megértettem, hogy az Egyháznak szíve van, és hogy ez a szív csupa lángoló szeretet'' (Ms B 3r). Ez a szeretet azonban legbensejében nem más, mint a Máriában tökéletesen kifejezôdô felelet Istennek Jézus Krisztusban megnyilvánuló szeretetére. Teréz azt akarja, hogy ,,megigézzen isteni szemed, szereteted zsákmánya legyek'' (Ms B 5r): Istené, aki sas gyanánt csap le a lelkekre.

Ezzel már 3. azt is megmondtuk, hogy Teréz számára a hitcikkelyek sokfélesége a szeretetnek, mint alapnak, értelemnek és célnak erre a keringésére vezethetô vissza, és éppen ezáltal válik valamennyi világossá. Egyik sem nélkülözhetô ahhoz, hogy a tökéletes szeretetet megértsük és viszonozzuk. Az Énekek éneke, amely Keresztes János és az egész egyházi teológiai hagyomány számára a legbensôbb szentélynek számított, Teréz lelkiségének is egyik alapvetô könyve. Nôvére, Mária a szenttéavatási per folyamán közölte, hogy szeretett volna kommentárt írni róla.

Ezeknek az elôzetes megjegyzéseknek egyszerûen az volt a céljuk, hogy utaljunk velük a szentek végtelen elônyére a teológiában. Ôk onnan indulnak, ahová számtalan megközelítô tudomány -- ha minden jól megy -- legföljebb a végén jut el. Természetesen ezek sem fölöslegesek, és egyesek, mint mondjuk a fundamentális teológia vagy az exegézis, a szeretet centrumában is világosabb lámpásokat állíthatnak fel számunkra -- föltéve, hogy maguk is kitárulnak a hit minôségi ugrásának, ami a Szentírás mindenfajta megértésnek elôfeltétele és a szentek teológiájának kiindulási pontja. És mégis: mennyi késlekedés, mennyi kárbaveszett szeretô fáradozás, ha nem járunk azon a kétségtelenül helyes úton, hogy a szentek teológiáját vesszük a kinyilatkoztatás eleven, ,,a szívek táblájára írott'' (2Kor 3,3) értelmezésének mércéje gyanánt. Ez az értelmezés életben, imában, és ha Isten úgy akarja, spekulatív gondolkodásban is történik.[5] A hangsúlyok inspirált helyessége nem túlságosan spekulatív jellegû szenteknél is beláthatatlan hatásokat hozhat létre az Egyház életében és gondolkodásában: gondoljunk a Benedek-féle szabályra, Ferenc végrendeletére, Ignác lelkigyakorlataira. Mint ezeknek és még másoknak, éppúgy Teréz életének és szavának is helyessége következtében mindig új meg új iránymutató ereje van.

És még egy utolsó dolog: Teréz teológiája lényege szerint szentlelkes teológia. Egyedül azon az egyházi, szentségi, az ô esetében egyben kolostori világon belül az Atya ,,gyermeke'', a Fiú ,,jegyese'', amelyben mozog és gondolkodik. Nem a történelmi kinyilatkoztatás foglalkoztatja, hanem annak a keresztény életben való visszatükrözôdése, az üdvösség útja. Az Egyház minden struktúrája, még a szentségek is csak ebbôl a szempontból érdeklik. Így valóban ,,a kis út'', ,,a kis tanítás'' kerül középpontba. Föltételezi a Szentírást és a dogmatikát, magába foglalja mindkettôt, de valamiképpen Fra Angelico módjára az átélt keresztény egzisztencia szemlélôdésébôl él. Bölcsesség ez a szó bibliai értelmében. Jellemzô, hogy Teréz utolsó napjainak rettenetes szenvedésében éli meg végleg tanításának igazságát: ,,Most pontosan érzem, hogy amit mondtam és írtam, az mind igaz'' (CJ 9.25.2). Ez az ,,igazság'' elsôsorban nem elvont, elméleti érvényt jelent, hanem egzisztenciálisan fenékig kipróbált helyességet. A szeretet mûvészetét. Ezt éppen a három keresztmetszet fogja bizonyítani. Térjünk rá most ezekre.

1. Isten- és emberszeretet

A keresztény vertikális és horizontális irány híres problémájáról van itt szó. De nem szabad két egymás melletti nagyság meggondolatlan, langyos összekapcsolásából kiindulnunk -- Isten az egyik, a világ a másik --, hanem abból a végtelen vallásos szenvedélybôl, amelynek Isten, Jézus Sirák szava szerint, ,,minden'' (43,27), ôt tartozunk szeretni -- az Ószövetség fôparancsának megfelelôen -- teljes szívünkbôl, teljes lelkünkbôl és minden erônkbôl (MTörv 6,4kk). Innen van azután az egyáltalán nem csak terézi, hanem általános bibliai aporia: hogy lehet akkor igazán szeretni az embertársat, aki nem minden, csak egy picike ,,valami'', ha már egész szívünket Isten foglalta le? Teréznél ez soha sem merül fel tudatosan. Kétségtelen, hogy egyedül Istent akarja szeretni: ,,Azt a vágyat éreztem, hogy egyedül a jó Istent szeressem, egyedül Benne találjam örömemet'' (Ms A 36r). Ez áll önéletírásának elején. És a végén: ,,Istenem, te tudod, soha nem vágytam másra, mint Téged szeretni... A te szereteted megelôzött gyermekkoromtól fogva, együtt nôtt velem, és most olyan szakadékká vált, amelynek mélyeit nem tudom kimeríteni. A szeretet vonzza a szeretetet, így szeretetem Eléd veti magát, be akarná tölteni a szakadékot -- de jaj, nem több, mint egy harmatcsepp, amely belevész az óceánba... Hogy úgy szeresselek Téged, amint Te szeretsz engem, a Te saját szeretetedet kell kölcsönvennem, csak akkor találok nyugalmat'' (Ms 34rv). ,,Minden teremtett dolog, amely semmi, helyet ad a Teremtetlennek, aki a Valóság'' (L 169). De bár Teréz az ilyen helyek és még sok hasonló szerint Istent a szeretet teljességeként tapasztalta meg (ez különben nála mindig Jézus Krisztusban válik konkréttá és jelenlevôvé számunkra), és végül is csak az ô saját szeretetével szeretheti, soha még csak meg sem érintette a panteizmus gondolata. Igaz, korai levelei állandóan az idô mulandóságáról és az örökkévalóság utáni vágyról beszélnek, és a kicsi lány, míg apja kezébe fogózva tipeg, a csillagokba írva látja nevét (az Orion csillagkép T-je), ,,és nem akartam tudni többé errôl a csúf földrôl, hanem egyenesen fölvetettem a fejemet'' (Ms A 18r); ugyanakkor viszont ez a fiatal lány mégis arról álmodik, hogy egész családjával találkozni fog az égben, és ami még fontosabb: az örökkévalóság erôteljes közeledésével megtanulja fölismerni a földi pillanat pótolhatatlan értékét: ,,Eljön majd a nap, amikor eltûnnek az árnyak; akkor már csak az öröm, az ittas öröm marad... Használjuk ki a szenvedésnek ezt az egyetlen pillanatát, nézzük csak a pillanatot, minden egyes pillanatot. Minden pillanat egy ékszer'' (L 122). Honnét ez a fordulat: az idônek és minden világi dolognak semmiségétôl a most és a ,,ma'' értékéig, aminek Teréz külön himnuszt szentel?

A fordulat magában Istenben rejlik: mint keresztények az ô szeretetét csak azáltal ismerjük, hogy leszállt az idôbe, felénk fordult és odaadta magát értünk. Innen kiindulva kell elfogadnunk azt a misztériumot, hogy -- bár ô a Minden --, szabadságában megengedi, hogy mi is ,,valamik'' legyünk, és éppen különálló mivoltunkban szeret és helyesel bennünket. De még ez sem elég: a lealacsonyodásban (háromszor: Ms A 2rv), ,,a kereszt balgaságában'' Isten szeretete mint szenvedô szeretet vált termékennyé és megváltóvá, megadva nekünk ezzel az utánzás formáját, mértékét és lehetôségét. Ezért a Teréz és Isten közötti szeretet sehol sem marad zárt dialógus, hanem kezdettôl fogva, mihelyt (Pauline belépése elôtt) a Kármel eszménye fölmerül benne, a világot magába záró párbeszéd. Minél tisztább és tökéletesebb lesz Isten iránti szeretete, annál termékenyebb is lesz Isten értelmében a világ számára: ,,Mint a rohanó patak, amely szilajon a tengerbe veti magát, magával sodor mindent, ami közben az útjába akad, éppen úgy az a lélek, aki szereteted parttalan óceánjába merül alá, ó Jézusom, magával viszi minden kincsét. Uram, Te tudod, nekem nincs más kincsem, mint a lelkek, akiket az enyémmel egyesíteni akartál'' (Ms C 33v). És látni fogjuk, hogy Teréz nem janzenista módon meghatározott számú lélekre gondol. Azon a helyen, ahol az Egyház szívében fölfedezi saját küldetését, a szeretetet, eleve apostoli jellegû szeretetrôl van szó: ,,Szeretnék misszionárius lenni, de nemcsak egy pár évig, hanem a világ kezdetétôl, és minden dolgok végezetéig'' (Ms B 2v). Ezt a lelkek utáni szomjúságot nem tudja nagy tettekkel csillapítani, hanem azzal az egyetlennel, ami számára lehetséges: önmaga odaadásában a fájdalmak között. Ezt fejezi ki a szirmonként szétszaggatott virág rögeszmeszerûen folyvást visszatérô képe: kelyhébôl egyenként szakítják ki a szirmokat, figyelmetlenül szórják szét -- ,,hogy senki se törôdjék velem, hogy lábbal tapossanak és elfelejtsenek'' (1890. szept. 8.) -- míg csak az egykori virágból csupán az illata marad.

Mindez dagályosnak tûnhet, egy tüdôbeteg lázálmainak, és mégis megvan az aranyfedezete: a felebaráti szeretetnek hallatlanul józan, a rafináltságig kifinomult mûvészete. Mintha Teréznek semmi más dolga nem lett volna, mint hogy azon gondolkodjék: hogyan fordulhat szíves arccal, tevékeny szeretettel ehhez meg ahhoz a mûveletlen, szeszélyes, féltékeny, sértô, elviselhetetlen nôvérhez. Utolsó kéziratának második részében -- ez annak a priorisszának szól, aki alatt a végsôkig annyit kellett szenvednie -- könnyedén, gyakran bohókásan, de Jézus eucharisztikus önátadásából kiindulva elmagyarázza neki, hogyan hatolt be mind mélyebben a gyakorlati felebaráti és ellenségszeretet minden finomságába, a szegénység és az engedelmesség szellemébe, és hogyan ôrizte meg minden kínzó kellemetlenségben a szeretet magatartását: ,,Igyekszem, hogy elégedettnek látsszam, és mindenekelôtt, hogy az legyek'' (Ms C 18r). Noviciái nevelése közben egyidejûleg tanította és maga is mélyebben megtanulta a minden pillanatban gyakorlandó kérlelhetetlen önmegtagadást.

Az isten- és emberszeretetnek ez a keresztény egysége, mint láttuk, teljességgel teológiai alapon áll: a Fiú követése, aki semmi mást nem tesz, mint az Atya akaratát. Ez az akarat azonban egyértelmû a Fiú (és benne az egész Isten) kiszolgáltatásával a világnak. Hogy ez a teológiai misztérium nem értelemellenes, azt megmutatja a kis Teréz tökéletesen harmonikus, sehol nem görcsös alakja.

Mintaképe ô a kiegyensúlyozott keresztény humanizmusnak. Gyûlöl -- a szenteknél is -- minden ünnepélyességet, sôt minden olyan kivételes jelenséget, amelyet a ,,kis lelkek'' nem tudnának utánozni. Ismerjük azokat a helyeket, ahol határozottan ellentétbe helyezkedik Nagy Teréz, sôt olykor még Keresztes Szent János bizonyos magatartási módjaival is, és ezzel megszabadítja a Kármelt a köteles misztika nyomásától. A végsôkig küzd nôvéreinek az ellen az elrémítô igyekezete ellen, hogy még életében szentté avassák: ,,Azt mondtuk neki, hogy türelmes, hogy szent, hogy szép'' (CV 9.1.6). A felelet: ,,Nagy belsô békét érzek nemcsak akkor, ha tökéletlennek találnak, hanem akkor is, ha én magam ilyennek érzem magamat.'' Vagy: ,,Ha elgondolja az ember, hogy egy kis szentet ápolunk!'' Felelet: ,,Hát annál jobb! De azt szeretném, ha a jó Isten mondaná ezt'' (CJ 3.9.2). Mindenre lecsap elpusztíthatatlan humorával, amelynek hatására az épületesség után szomjazó körülállók harsogó nevetésben törnek ki. Seholsem tesz erôszakot természetes értékeken, például a hozzátartozói iránti szereteten, a Kármel áldozati élete miatt; ért hozzá, hogy átalakítson és fölemeljen minden természeteset, de meg is tudja szidni nôvéreit, ha megragadnak földi dolgoknál és nem szublimálják ôket.

Minden természetes képessége a legnagyobb mértékben kibontakozik. Intelligenciája e rövid évek folyamán mindig felsôbbrendû; Isten kegyelme gyanánt sajátmagára alkalmazhatja a zsoltár szavát: ,,Okosabb lettem, mint az aggok, mert a Te akaratodat kerestem'' (Ms C 3v). Nôvértársait, noviciáit, sôt még fônöknôjét is olyan élesen látja, hogy semmi kicsiség nem kerüli el figyelmét, de mindent a szeretet szemszögébôl ítél meg: egyszerre végtelenül elnézô és Istennek kérlelhetetlenül követelô. Akarata vasakarat, önmagának semmiben sem enged, a legkisebb dolog is számít, az elsô vérhányás után változatlanul csinálja a dolgát tovább, semmi miatt nem panaszkodik, haldokolva még órákig remegô kezében tart egy poharat, mert ápolónôje elaludt. De mindenekelôtt hadd mutassunk rá hallatlan, sziporkázó képzelôerejére. Ha versei formailag a kor ízlésének szûk keretében maradnak is -- honnan vette volna Péguy vagy Claudel nyelvét? --, szelleme a legtalálóbb, legeredetibb és legfelejthetetlenebb képek szökôkútja, amelyek erejében nem marad a Kármel két nagy reformátorának költôi nagysága mögött.

Ne törôdjünk virágokról, felhôkrôl, esôrôl és harmatról, stb. szóló számtalan hasonlatával. De vannak olyan képek, amelyek egészen saját képzeletébôl és küldetésének legbensô megérzésébôl származnak: ,,a játékszer'', ,,az értéktelen kis labda, amelyet a földre lehet hajítani, megtaposni, átfúrni, sarokba dobni, vagy a szívéhez szorítani'' (Ms A 64rv), ,,a jelentéktelen kis homokszem, amelyet az arramenôk lábukkal széttaposnak'' (Ms C 2v, az önátadás imája, 1890. IX. 8). Ott vannak a kegyelem csodálatos szimbólumai: a kisgyerek, aki a lépcsô alján emelgeti lábacskáit, de nem tud fölmenni a lépcsôfokokon, hanem odafönn álló édesanyja fölhozza; a lift képe, ezé az új találmányé a gazdag embereknél, amely megtakarítja az embernek a lépcsôjárást (vagyis a fokozatos tökéletesedést és az érdemek gyûjtögetését) (Ms C 2r); az orvosé, aki kisfiát megóvja a sérüléstôl, mert elveszi az útjából a követ (így ôrizte meg Isten Terézt a bûntôl és többet köszönhet neki, mint a bûnbánó bûnôs nô) (Ms A 38r). Össze tudja hasonlítani magát La Fontaine ereklyét vivô szamarával is, amely elôtt az emberek letérdelnek (Ms C 19r), betegségét lottósorsjegyhez hasonlítja, amely legalábbis eshetôséget kínál, hogy nyerjen (CJ 5.27.8). Míg a fônöknô a nagy festôecset a noviciák alakítására, Teréz a kis ecset, amellyel a jelentéktelen finommunkát végzik (Ms C 20rv). Híressé vált kép a szenvedésé nem a kereszt szögei, hanem a napi tûszúrások által (L 117). A beteg félig kialudt kis lámpához hasonlítja magát, amelyen azért még mindig meg lehet gyújtani egy gyertyát, és ezzel ezer másikat, sôt a világot tûzbe lehet borítani (CJ 7.15.5). Alább szólunk még arról a sok képrôl, amely még halálos kínjai között is eszébe jut.

2. Gyermekség és szenvedés

Teréz jelszava Jézus életének két véglete; mindkettô felôl egyszerre tárul fel elôtte az Istenember misztériuma. Mindkettô együtt a Fiúnak ugyanazt a magatartását nyilvánítja ki az Atya és az emberek felé: védtelenséget, bízó ráhagyatkozást, sebezhetôséget.

Teréz titokban kívánta, hogy ,,a gyermek Jézusról'' nevezzék el, és megkapta ezt, anélkül, hogy kérte volna. Pontos, átfogó leírásait adta annak, mit ért gyermekségen: ,,Az ember elismeri semmiségét, mindent Istentôl vár, semmi miatt sem aggódik, nem gyûjt magának kincseket (érdemeket), nem tulajdonít önmagának erényeket, nem kedvetlenedik el hibái miatt, stb.'' (GJ 8.6.8.). Végsô soron a tökéletes, gondolkodás nélküli önkiszolgáltatás misztériuma ez, annak az Istennek, akirôl tudjuk, hogy mint gyermeket az atyja, végtelenül szeret bennünket. Látjuk: az önmagunkból kifelé tartó tiszta, bízó életnek ez az ideálja (világos ellentétben a zen- és jógagyakorlatokkal) keresztény módon csupán az emberfiává váló örök Istenfiú titkában lehetséges. És Atyja csak annak az abszolút bizalomnak az alapján teheti osztályrészévé a szenvedést, amellyel a Fiú feléje fordul: az Atya minden adománya jó, a legfájdalmasabbak, legborzalmasabbak, legfelfoghatatlanabbak is, mert az atya csakis jó adományokat adhat a fiának. Az emberiség megváltása csak azzal válik egyáltalán lehetségessé, hogy Isten Fia mindig az Atya gyermeke marad. Teréz pontosan látta a gyermekség és szenvedés egységét: ezért mondhatja el Izaiás 53. fejezetérôl (a szenvedô Isten Szolgájáról szóló szavakról): ,,Izaiásnak ezek a szavai váltak egész jámborságom alapjává'' (CJ 5.8.9). ,,A gyermek Jézus álmá''-ban (L 252) egymásbafonódik gyermekség és passió: a gyermek álmában saját eltorzult arcát látja, és rámosolyog. A gyermek az örök alany, a passió a hozzátett jelzô, ezt kell a gyermekségbôl megérteni, nem pedig fordítva.

Gyermeknek lenni Teréz számára továbbá közvetlen, természetes egységét jelenti a maradéktalan, bizalommal teli készségnek és annak az éppen ilyen természetes biztonságnak, hogy minden kívánságát kifejezheti. Az engedelmes hajlékonyságnak és a fesztelenségnek ez az egysége a gyermekben csodálatos tükörkép: tükrözi a Jézus és az Atya közötti viszony szentháromsági misztériumát. Teréz nem szenvedheti, ha valaki ,,respektussal'' fordul Isten felé (CJ 7.5.3). Ugyanolyan családias meghittségben akar élni Istennel, mint a fiú az apjával, aminek persze elôfeltétele, hogy gyermeki módon mindent elfogadjunk Istentôl. Isten ne kímélje ôt; a Szûzanyával üzeni neki: ,,Mondd meg neki, ne teketóriázzék velem'' (CJ 10.6). Ezzel egyfelôl olyan indifferencia áll elô, amely a végsôkig terjed: ,,Nem vágyom inkább meghalni, mint élni; vagyis ha választanom kellene, akkor szívesebben meghalnék, de minthogy a jó Isten választ számomra, inkább azt akarom, amit ô akar'' (CJ 5.27.4). És ugyanez százféle változatban. ,,Igen, Istenem, igazán mindent akarok'' (CJ 9.29.11). S míg gyermekkorában merészen azt mondta: ,,Én mindent választok'', most a beteg így szól: ,,Semmit sem választok'' (CJ 9.14.3). Kéri Máriát, ne kelljen éjszaka köhögnie, hogy ne ébressze fel Céline-t. ,,De hozzátettem: ha nem teszed meg, még annál jobban foglak szeretni'' (CJ 8.15.4). Végül azt mondja: ,,Isten szeretete mindig azt kívántatta velem, amit meg akart adni'' (CJ 7.13.15). Így teljes indifferenciájában eljut arra a pontra, ahol Isten ,,ne sait plus comment faire avec moi'', ,,nem tudja már, mit csináljon velem'' (CJ 7.6.3), Teréz viszont nagyon is jól tudja, hogyan kell ,,venni'' ôt: ,,C'est comme cela que j'ai pris le bon Dieu'' (CJ 9.4.1). A viszony itt visszájára fordul: a gyermeki odaadás másik oldala a határtalan bizalom. Alig van szó, amely gyakrabban szerepelne Teréznél, mint az ,,audace'': merészség. ,,A merészségig bízva az ô atyai jóságában'' (NV 8.3.5b), ,,merész kívánság'', ,,vakmerô bizalom'' (Ms A 31v; Ms B 4r). ,,Vakmerôség ez? Nem: Te már régóta megengedted nekem, hogy merész legyek irántad'' (Ms C 34r). így beszélhet, mindkét oldalt összekapcsolva, ,,merész ráhagyatkozásról'' (téméraire abandon Ms B 4v).

Ha ezt a dialektikát a gyermekség tükrében tekintjük, egész egyszerûnek tûnik. A keresztény élet komolyságában viszont a háromságos Titok mélyébe vész: a Fiú tökéletes odaadása az Atya akaratának teljesen egy a Fiú akaratával, amelyet az Atya mindig meghallgat (Jn 11,42; 17,24).

Ezen a teológiai csúcsponton lehetetlen, hogy legalább röviden ne beszéljünk egynéhány olyan veszélyrôl, amely Terézt fenyegette és átlátszó tisztaságát idônként megzavarta, persze anélkül, hogy végképp veszélybe sodorta volna. Gyermek-eszménye teljes elfogulatlanságot követelt meg, anélkül, hogy egy percig is önmagára, kiválasztásának rendkívüliségére gondolna. Az elsô szerencsétlen eset akkor következik be, amikor a tízéves gyermek a Mária-szobor mosolygásától meggyógyul és pontosan tudja, hogy errôl a kegyelemrôl nem szabad beszélnie. ,,Ó, gondoltam... soha sem mondom el ezt senkinek, mert különben eltûnik a boldogságom'' (Ms A 30r). De nôvérei máris kitaláltak valamit és nem hagyják kishúgukat békében, míg nem enged sürgetésüknek; utána kiteregetik az egészet a Kármel beszédszobájában. Kikérdezik Terézt: milyen volt a Szûzanya külseje, vele volt-e a Kisjézus, stb. Ezentúl a ,,miraculée'', egy csoda alanyának emelvényére kerül, hibáján kívül elveszítette naiv közvetlenségének egy részét. Nem kevésbé súlyos következményekkel járt a második hiba: P. Pichon SJ gyónásban a legnagyobb ünnepélyességgel kijelenti neki: ,,ön sohasem követett el egyetlen halálos bûnt sem'' (Ms A 70r). De Teréz minden megnyilatkozásából, különösen pedig költeményeibôl (a liliom és a rózsa vetélkedése, a bûntelen és a bûnös lélek szeretete) világos: ezt a kijelentést úgy értette, mintha egyáltalán sohasem vétkezett volna. A bocsánatos bûn fogalma seholsem merül föl nála. És míg Ágnes anya a hivatalos ,,Novissima Verba'' kiadásban így fogalmaz: ,,Azt hihetnék; azért van olyan nagy bizalmam, mert megôriztek a halálos bûntôl...'' , addig a Carnet Jaune, a Carnets Verts és a Procès de l'Ordinaire szövegében ez olvasható: ,,Azt hihetnék, azért van olyan nagy bizalmam, mert nem vétkeztem'' (CJ 7.11.6). Innen a szinte legyôzhetetlen nehézségek, amelyeken azonban a végén mégis csak túljutott --, amikor arról volt szó, hogy ,,a bûnösök asztalához üljön'' és a különbséget már nem tevô ,,szentek közösségében'' a közös bûnt beismerje. -- Beszéltünk már a harmadik veszedelemrôl: hogy nôvérei még életében szentté avatják. Ettôl a veszélytôl csaknem teljesen megmenekült, ilyen kísértések már nem hatottak rá. Csak fölényes humorral válaszol. De itt is észlelhetô az az állandó szükséglet, hogy fölbecsülje önmagát, hogy sajátmagáról gondolkozzék: állandó vonása ez, amely a végsôkig hozzátapad, és talán megakadályozta, hogy Isten be tudja vinni az igazi sötét éjszakába. Halála napján, a haláltusa kellôs közepén még meg tudja állapítani: ,,Igen, én megértettem a szív alázatosságát... Úgy tûnik nekem, hogy alázatos vagyok'' (VJ 9.30.). És milyen furcsa az a szükséglet, hogy tükörképét meghagyja valahol: ,,Miért néz olyan figyelmesen ennek a kehelynek a mélyére?'' ,,Mert visszatükrözôdöm benne. Amikor sekrestyés voltam, szívesen csináltam ezt. Örültem, ha elmondhattam magamban: a vonásaim ott tükrözôdtek, ahol Jézus Vére pihent... . Milyen gyakran gondoltam arra, hogy Rómában az arcom a Szentatya szemeiben tükrözôdött vissza'' (CJ 10.9).

3. A remény teológiája

Ha a gyermekség és a szenvedés teológiája azért olyan korszerû, mert mi legszívesebben mind a kettôt kihagynánk Jézus-képünkbôl, akkor Teréz reményteológiája meg azért, mert igazolja számos kezdeményezésünket egy ilyennek a kialakítására. Az ô számára a remény teológiája nem abból a szükségletbôl indul ki, hogy ,,a világ jelenlegi állapotát'' megváltoztassa, nem is valami lagymatag várakozás arra, hogy Isten és az ember számadása végül is majd csak valahogyan rendezôdik. Sokkal inkább szabatos folytatása annak az ô ,,audace téméraire''-jének, amely csakis együtt képzelhetô tökéletes indifferenciájával, sôt méginkább: tökéletes készségével arra, hogy Isten minden akaratát megtegye, a legnehezebbet, a legkeményebbet is. ,,Az én különös bolondságom a remény'' (Ms 5v). Konkréten szólva: Teréz a bûnösök számára remél, vakmerôen minden bûnös számára remél, mégpedig abban a mértékben, amennyire ô maga kész a bûnösökért kezességet vállalni, értük fizetni. A remény látóhatárának kitágulása arányos jegyesi-egyházias készségének tágulásával, valójában az Egyháznak, mint Szeplôtelennek a reménye ez, és csakis a Communio Sanctorum-nak azon reménysége alapján, amelyben mindenkinek része lehet. ,,Az én reményeim a végtelenbe érnek'' (Ms B 2v).

Legkésôbb Ágoston óta a nyugat hivatalos teológiájában a határtalan reményt az az állítólagos bizonyosság gátolja, hogy az emberek egyrésze elkárhozik, még végzetesebb módon pedig a kettôs predestináció rendszerré kiépített tanítása. Jelentôs azonban, hogy a középkor óta, egészen a legújabb korig egész sor szent asszony csendesen tiltakozik ez ellen a férfiteológia ellen, és szívének merészségébôl, meg az üdvösség misztériumával való közvetlen érintkezésébôl kiindulva ismeri a határtalan reményt. Hogy csak a legnagyobb neveket említsük: Hildegard, Gertrud, Hackeborni Mechtild, Magdeburgi Mechtild, a csodálatos Norwichi Julianna, Sienai Katalin; melléjük sorolhatjuk még Génuai Katalint, Marie de l'Incarnation-t és Madame Guyont. A nôk teológiáját a céh sohasem vette komolyan és nem olvasztotta be; végül aztán, Lisieux üzenete után, a dogmatika mai újjáépítésekor kellett ennek megtörténnie. Eközben persze figyelembe kellene venni, hogy Teréz éppolyan kevéssé tudta kimeríteni a kárhozat és Isten igazságossága problémájának teljes mélységét, mint a korábbiak; ez az ô küldetésében még nem volt benne, a döntô ezen a téren Speyri Adrienne iránymutatása lesz. Teréz szívének nagy lendületében azt a fölfedezést tette, hogy Isten szeretetének igazságossága nem szabhat határt (ezt a gondolatot már Anzelmnél megtaláljuk, aki ebben Ágostont viszi radikálisabban tovább). ,,Maga az igazságosság is szeretetbe öltözötten jelenik meg elôttem'' (Ms A 83r). Mi több: Isten szeretete az, amit a bûnösök félreismernek, amit a legtöbb keresztény elfelejt, még papok és szerzetesek is (CJ 8.7.2), ennek van leginkább szüksége a vigasztalásra; ezért áldozza fel magát Teréz 1895-ben, Szentháromság ünnepén egészen elégô áldozatul az irgalmas szeretetnek. Ebben az odaadásban, ebben a fölemésztôdésben beszélhet így: ,,Higgyen szavaim igazságában: sohasem bízhatunk túlságosan a jó Istenben, aki olyan hatalmas és olyan irgalmas. Annyit kapunk tôle, amennyit remélünk''[6] Ismeri az Úrnak Szent Mechtildhez intézett szavát is: ,,Az igazságot mondom neked: nagy örömet szerez nekem, ha az emberek nagy dolgokat várnak tôlem. Akármilyen nagy legyen is a hitük és a merészségük, én messze érdemük fölött fogom megajándékozni ôket. Valóban lehetetlen, hogy az ember ne kapná meg azt, amit az én hatalmamtól és az én irgalmasságomtól hittel remélt.''[7] Teréz a végsôkig hangoztatja ezt: ,,Az én mentségem az, hogy gyermek vagyok, gyermekek nem fontolgatják szavaik horderejét.'' És végre is ô ,,az Egyház gyermeke, az Egyház pedig királynô, mert a Te Jegyesed'': hogyne teljesítenék hát a királyi szülôk gyermekük kívánságát (Ms B 3v)? Nem vak az ilyen remény? Teréz kész ennek elismerésére: ,,Ez az én vak reményem az ô irgalmasságában'' (L 341). Alkalmazza magára a páli fordulatot is: ,,Nem hagytam föl a reménnyel minden remény ellen'' (Ms A 64v).

Ezt a reményt föltétlenül pontosan oda kell helyeznünk, ahol Teréz találkozik az Úrral: a gyermekségbe és a szenvedésbe. Vagyis a megvetett, elfeledett isteni szeretet teljes védtelenségébe, amivel csakis saját szívünk védtelenségében lehet találkozni. Ez a tulajdonképpeni kármelita hivatás: odalépni, ahol a világ bûne és Isten szenvedô szeretete egymásba ütközik. Teréz Iz 53-at idézi: ,,Én is kívántam, hogy ne legyen ragyogásom, szépségem, hogy egyedül tapossam a sajtóban a bort, ismeretlenül minden teremtmény elôtt'' (NV 119). A gyönge gyermek itt erôs szûzzé válik, szeretett Jeanne d'Arc-jának nôvérévé, Teréz kifejezetten kívánta, hogy Jeanne máglyahalálát -- lelkileg, de valóságosan -- ô is elszenvedhesse.[8]

Teréz ,,vakmerôségével'' villámhárítóként vonzza le magára Isten tüzét: ,,Hogy a szeretet megtalálja teljes kielégülését, le kell alacsonyodnia, lealacsonyodnia egészen a semmiig, és ezt a semmit lobogó tûzzé változtatnia'' (Ms B 32). Ha ô most lassan, állandóan, kérlelhetetlenül elég, olyan szenvedés tüzében, amelynek rettenetességét csak az új dokumentumok leplezik le, akkor ezzel -- jól tudja -- merész reménye árát fizeti. El van szánva, hogy a bûnösök ,,keserûséggel megrakott asztalától'', akiknek lelki sötétségében osztozik, ,,ne keljen föl a Tôled megjelölt napig'' (Ms C 5v). Újból képek túláradó bôségével ecseteli állapotát: úgy érzi magát, mintha egy félhomályos földalatti folyosón vándorolna; nem tudja, továbbjut-e, és hová (Ms C 5r, levelek). ô a Hüvelykmatyi, aki útközben minden kincsét elveszíti (Ms A 72, CJ 9.2.4), a peronon otthagyott gyermek, aki mellett elrobognak a vonatok és egyik sem viszi magával (CJ 6.9.5), Robinzon ô a szigetén, akit hajóval kecsegtetnek, de az sose jön meg (CJ 8.6.2), gyermek, akinek egy darab kalácsot nyújtanak, de ha utánakap, a kéz visszahúzódik (CJ 5.26.2), madár, amely szeretne elrepülni, de egy fonal visszatartja (CJ 8.5.2), fáradt vándor, aki útja végén összeroskad (CJ 9.15.2), a hímzôrámába szakadásig kifeszített terítô, de senkisem jön kihímezni (CJ 6.13). A világítótorony, amely az éjszakában mintha a mennyei kikötôt jelezte volna, nem világít többé (CJ 6.15.1). Át kell élnie a lanyha keresztények hitkételyeit, az ateisták belsô kétségbeesését, tûrnie kell a kísértést, hogy a halállal mindennek vége és ,,a Semmi még mélyebb éjszakájába süllyed'' (Ms C 6v). Nem látja többé az istenit, ,,fal nyúlik fel az égig és eltakarja a csillagos mennyboltot'' (Ms C 7v). Szeretne végre meghalni, és nem tud. Egy csodálatos kép fejezi ki ezt, egyben mégegyszer magába zárva a kegyelemrôl szóló korábbi hasonlatokat: ,,Olyan ez, mintha póznára másznék egy ünnepélyen (ahol legfölül a jutalom integet), mindig újból lecsúszom, de egyszercsak fönt leszek'' (CJ 7.8.7). Elveszítette a reményt ebben a sötétben? Nem, megtartotta, de úgy, hogy sajátmagának hatástalanná vált: odaadta az erejét másoknak, végtelenül sokaknak, egyre növekvô családjának.

Teréz minden bizonnyal a legvidámabb szent, akit ismerünk. Megmutatja, milyen érdekfeszítô és elbûvölô dolog Istennel bensôséges viszonyban élni. Minden ünnepélyesség ellenére volt, és a maga pajkos módján húzódozott a kritikától. Isten közelében élni számára annyit jelentett, hogy Fiával együtt szenvedni akar a világért. Teréz az ellentéte Christofer Fry mûvének: ,,The Lady's not for burning.'' A hölgy azért van, hogy elégessék. Minden lángol benne: istenszeretet, emberszeretet, egyházszeretet, világszeretet. Az a gyermek ô, aki a tûzzel játszik. Nem tanult meg félni. Inkább örömét leli a kalandban, már pedig Istent szeretni és vele a világot szeretni a legszenzációsabb kalandnak látja. Teréz a legnagyobb mértékben anti-burzsoá lélek. Mi nyárspolgárok a kereszténységbôl valami komplikált, savanyú, korszerûtlen dolgot csináltunk. Nyilvánvalóan túl öregek vagyunk. Isten mindörökké fiatal, és fiatalokra van szüksége, akik kisugározzák temperamentumát és humorát. Lisieux roppantul idôszerû.

Geist und Leben 1973. április


Szigeti Miklós: A papok védôszentje Lisieux-i Kis Szent Teréz

Lisieux-ben hatalmas bazilikát emelt a kegyelet a ,,kis'' Szent tiszteletére. Elfogult lélekkel lép be a zarándok az óriási épületbe. Magával ragadja a színek játéka, a hatalmas tér, a nagy méretek. Szeme akaratlanul is magasba tekint, a kupola irányába, ahonnan a napsugarak játszadozva hullnak alá, hogy megtörjenek a mozaik ezerarcú színpompáján. Ott a kupola aljában négy mozaikangyal hirdeti a lisieux-i Kis Szent ígéreteit. A legelsô, amely szembetûnik, így szól: ,,Segíteni fogom a papokat!''[1] Teréz, a fiatalon elhunyt kis kármelita segíteni fogja az Úr papjait!

Tudjuk, hogy nemcsak az egyes embereknek van védôszentje, hanem a különbözô csoportoknak, foglalkozásoknak is. Szent Imre az ifjúságé, Vianney Szent János a papoké, fôleg a plébánosoké. De miért lenne éppen Szent Teréz is a papok védôszentje? Ez már sokak elôtt érthetetlen. Pedig Szent Teréz papi lélek volt. Talán közelebb kerülünk ehhez a gondolathoz, ha elkísérjük életútján, különös tekintettel a papokra.

Aki olvasta a Fiorettit, jól emlékszik Szent Ferenc mondására: Ha összetalálkoznék egy angyallal és egy pappal, elôbb a papot köszöntené, mert annak hatalma van az Úr teste fölött. Ez a mély és teológiailag megokolt paptisztelet jellemezte a századvégi egyházhû francia családokat is. Ebben a szellemben nôtt fel az öt Martin-lány is, köztük a mi Szentünk.

Ha hûek akarunk maradni a krónikához, azt kell mondanunk, hogy Teréz 1973. jan. 4-én találkozott elôször a papi hatalom hordozójával Alençonban, a Notre-Dame plébániatemplomban -- két nappal születése után, keresztelésekor. De ebben még semmi aktív része nem volt...

Négy és fél éves, amikor elveszti édesanyját. Szülôvárosa már csak emlék marad, ahová apja vezetésével néhányszor még visszatér. Az édesapa és öt lánya Lisieux-be költözik. Teréz még a temetés napján kismamát választ nôvére, Pauline személyében. Pauline egy személyben édesanya és lelkivezetô számára. Elôkészíti elsô szentgyónására. A kis Teréz a papban magát az Urat látja. S milyen büszke arra, hogy ,,gyóntatójának'' a látogatását fogadhatja hat vagy hét éves korában! De halljuk Terézt magát:

,,...Szintén szerda volt, amikor Ducellier úr látogatóba jött. Victoire azt mondta neki, hogy senki sincs itthon, csak a kicsi Teréz. Bejött a konyhába, hogy meglátogasson, és megnézte feladataim. Nagyon büszke voltam arra, hogy az én gyóntatóm látogatását fogadom. Rövid idôvel ez elôtt ugyanis elôször gyóntam. Milyen kedves emlék számomra!...

Ó, kedves Anyám! Milyen gonddal készített fel! Azt mondta, hogy nem embernek, hanem a jó Istennek vallom be bûneim. Valóban meg voltam róla gyôzôdve. Így gyónásomat a hit mély szellemében végeztem, sôt meg is kérdeztem öntôl, nem kellene-e megmondanom Ducellier úrnak, hogy teljes szívembôl szeretem, hiszen személyében a jó Istennel fogok beszélni... ''[2]

Alcide Ducellier (1849--1916) ekkor a lisieux-i Szent Péter székesegyház káplánja volt, a Martin-lányok gyóntatója. Terézé is mindaddig, amíg 1881 októberében a bencés nôvérek iskolájába nem ment. Késôbb fôesperesként tér vissza a lisieux-i székesegyházba. Ott is hal meg, miután tanúskodott a boldoggáavatási perben.[3]

Néhány év múlva Teréz elveszti második anyját is. 1882 októberében Pauline belép a Kármelbe. Neve Jézusról nevezett Ágnes lesz. Teréz nehezen viseli el ezt a csapást. Decembertôl kezdve állandó fejfájás gyötri. Ebbe az idôbe esik különös betegsége is, amelybôl a megelevenedett Szûzanya-szobor mosolya gyógyítja ki 1883 pünkösdjén.

Még ez év augusztusában a nyári vakációt Alençonban tölti a család. Teréz vallomása szerint itt lép be elôször a ,,világba''. De ennél fontosabb az, hogy itt találkozik elôször azzal a pappal, aki nagy szerepet játszik a Martin-család életében. Almire Pichon (1843--1919) jezsuita, híres szónok és lelkivezetô volt. 1882-ben fordul hozzá lelki tanácsért Mária, a legidôsebb Martin-lány. Késôbb a fiatalok lelkivezetését is átveszi.[4]

Az elsô találkozás színhelye tehát Alençon, 1883 augusztus 22, a nyári vakáció alatt. Az atya felkeresi a családot és az édesapa felszólítja a kicsi Terézt, hogy köszönje meg az atya jóságát. Teréz megcsókolja a papbácsit. Pichon atya életrajzírója szerint sokat emlegette Teréz megdicsôülése után, hogy egy csókot kapott a gyermek Teréztôl. A családias jelenetet a feledés homálya borította volna, ha Pichon atya életrajzával elô nem kerül. Céline, a negyedik Martin-lány, akkor már Genovéva nôvér, nem emlékszik rá határozottan, de ha megtörtént, akkor valószínû idôpontja ez az elsô alençoni találkozás.[5]

Az 1884-es esztendô meghozza Teréz vágyának teljesülését: elsôáldozó lesz. ,,írtam a jó Pichon Atyának, hogy imáiba ajánljam magam. Mondtam, minél elôbb kármelita leszek, és akkor ô lesz a lelkivezetôm. (Valóban így is lett négy évvel késôbb, mivel a Kármelben tártam fel neki lelkem...'')[6]

Majd püspöke, Msgr. Hugonin (1823--98) a bérmálás szentségében részesíti. Teréz nem is sejti, hogy rövid három év leforgása után ennek a püspöknek az ajtaján kopogtat atyjával. Engedélyt kér arra, hogy tizenötéves korában belépjen a Kármelbe. Ugyanez a püspök végzi majd beöltözése szertartását is 1889. jan. 10-én. Kevéssel azután halt meg, hogy megadta az egyházi engedélyt az ,,Egy lélek története'' nyomtatására.[7]

Az elsôáldozás és a kolostorbalépés között rövid négy év telik el, de Teréz szempontjából ez hatalmas fejlôdés útja. Önéletrajzában is akkor fordul elô elôször a ,,pap'' szó, amikor errôl az idôrôl számol be. A Madame Papinau-nál vett magánórák alkalmával az ,,antik stílusban bútorozott szobában'' tanúja lehetett ,,papok, hölgyek, kisasszonyok, stb''[8] látogatásának.

Döntô eseményt jelent az 1886 karácsonyán kapott kegyelem.  Mialatt Paul Claudel a párizsi Notre-Dame boltíve alatt magábaroskadva hallgatja a karácsonyi vesperás Magnificatját és megtér, Teréz a kegyelem hatása alatt elhagyja a gyermekkort és belép a lelki nagykorúságba. Szomjazza a lelkeket. Ebbe az idôbe esik a jólismert Pranzini-ügy is. Teréz kiesdi egy halálraítélt gyilkos magábaszállását a kivégzés pillanatában. ,,Ekkor még nem a papi lelkek vonzottak, hanem a nagy bûnösök. Égtem a vágytól, hogy elragadjam ôket az örök lángoktól...''[9] Teréz most már ellenállhatatlanul vonzódik a Kármelhez. Az 1887 október 31-i püspöki audiencia nem vezet eredményhez. Kapóra jön a nagy francia római zarándoklat. Az édesapa is abban a reményben csatlakozik két lányával, hogy ott talán kiesdik a hôn óhajtott engedélyt. November 20-án lépnek a zarándokok a pápa elé. Teréz megszólítja ôt a tilalom ellenére, de a vikárius közbelép. Az ügy már folyamatban van, mondja a pápának. S XIII. Leó kimondja a prófétai szót: ,,Belép, ha a jó Isten is úgy akarja.''[10] Az év végén meg is jön a kért engedély a püspökségtôl, de most már a fônöknô halasztja el a belépést a szigorú böjt miatt. Teréz 1888. ápr. 9-én lépi át a klauzúra küszöbét.

Témánk szempontjából nagyon fontos a római zarándoklat Teréz fejlôdésében. De adjuk át neki a szót: ,,A másik tapasztalatom a papokra vonatkozik. Mivel sohasem éltem közelükben, nem tudtam megérteni a Kármel reformjának a fô célkitûzését. Magával ragadott a gondolat, hogy a bûnösökért imádkozzam, de különösnek látszott az, hogy papi lelkekért imádkozzam, amikor azt hittem, hogy a kristálynál is tisztábbak!...

Hivatásomat Itáliában értettem meg. Megérte, hogy ilyen messze mentem ennek a hasznos ismeretnek a megszerzésére...

Sok szent pappal voltam együtt egy hónapig és láttam, hogy -- jóllehet magas méltóságuk az angyalok fölé emeli ôket -- nemkevésbé gyenge és törékeny emberek... Hogyha azoknak a szent papoknak viselkedése is arra vall, hogy nagyon rászorulnak az imára, akiket Jézus Evangéliumában »a föld sójának« nevez, mit mondjunk akkor azokról, akik lanyhák? Nemde Jézus azt is mondta: »Ha a só ízét veszti, mivel fogják megsózni?«

Ó Anyám! Milyen szép a hivatás, amelynek célja megôrizni a lelkeknek szánt sót! Ez a Kármel hivatása. Imáink és áldozataink egyetlen célja az, hogy az apostolok apostolai legyünk. Imádkozzunk érettük, mialatt ôk szavukkal és fôleg példájukkal a lelkeknek az Evangéliumot hirdetik... Abba kell hagynom. Ha tovább is errôl a tárgyról beszélnék, sohasem fejezném be!...''[11]

Teréz bôséges beszámolója alapján elôttünk van a francia zarándokcsoport. Kb. 75 pap vett részt a hívekkel együtt.[12] Teréznek tehát bôven van alkalma megismerkedni a papok közvetlen viselkedésével. Megérti, hagy ôk is emberek, de ez nem csorbítja irántuk érzett tiszteletét. Ellenkezôleg! Most érti meg igazán hivatását. S ennek a tapasztalatnak a birtokában vallja a felvételét megelôzô kánonjogi vizsgálaton: ,,Azért jöttem (a Kármelbe), hogy lelkeket mentsek, és fôleg azért, hogy a papokért imádkozzam.''[13]

Kolostorbalépése után nemsokára Pichon atya tartja a lelkigyakorlatot a kármelitáknak. Teréz ezt az alkalmat használja fel arra, hogy gyermekkori ígéretét beváltsa. Feltárja lelkét az atyának. Ekkor még az aggályosság betegségében szenved. Az atya ünnepélyesen kijelenti, hogy sohasem követett el halálos bûnt. A pap szava Isten szava Teréz számára. Megnyugszik, megszabadul aggályaitól és könnyû lélekkel indul meg az életszentség kis útjának a felfedezésére.[14]

,,A jó Atya még ezeket a szavakat intézte hozzám, amelyek vigasztalóan vésôdtek szívembe: »Gyermekem, a mi Urunk legyen mindig Elöljárója és Újoncmestere.« Valóban így is volt. ô volt az én »lelkivezetôm« is.''[15] Késôbb ezeket a gondolatokat fûzi az eseményhez: ,,Már elmondtam, hogy Jézus volt az én »Lelkivezetôm«. -- Amikor beléptem a Kármelbe, megismerkedtem azzal, aki lelkivezetôm lett volna. De alig vett fel gyermekei közé, máris számûzetésbe indult... Így csak azért ismertem meg, hogy azonnal el is veszítsem... Mivel évente csak egy levelet kaptam tôle arra a tizenkettôre, amit írtam, szívem hamar a lelkivezetôk Lelkivezetôje felé fordult. ô tanított meg arra a tudományra, amelyet elrejtett a tudósok és bölcsek elôl, de méltóztatik kinyilatkoztatni a legkisebbeknek...''[16]

Ide kell iktatnunk Teréz utolsó szavai közül is azt, amely a legjobban fejezi ki a lelkivezetésrôl vallott felfogását: ,,Azt hiszem, nagyon kell ügyelnünk arra, hogy ne önmagunkat keressük, mert végül is megsebeznénk szívünket, és valóban elmondhatnánk: »Az ôrök elvették a köpenyem és megsebeztek... Csak miután kissé túlhaladtam rajtuk, akkor találtam meg Kedvesem.«  Azt hiszem, hogy ha a lélek alázatosan megkérdezte volna az ôröktôl, hogy hol van Kedvese, megmutatták volna neki. De mert meg akarta magát csodáltatni, zavarba esett, elvesztette a szív egyszerûségét.''[17]

Teréz kutat, próbálgat. Érzi, hogy a nagy szentek útja nem neki való. Isten azonban nem adhat olyan vágyat, amelyet nem valósít meg. Már pedig ô szent akar lenni. Az 1890-es év meghozza a felfedezést. Ekkor olvassa az Izaiás-szövegeket és Keresztes Szent János mûveit. Felfedezi az istengyermekség evangéliumát. Az ô útja egészen kis út, felvonó, amely a mennybe visz. Leteszi az örök fogadalmat. A következô év elején kezd imádkozni Hyacinthe Loyson aposztata papért. Utolsó áldozását is halálos ágyán érte ajánlotta fel 1897. aug. 19-én.[18]

Kis útjának, a bizalom és szeretet útjának a jóváhagyását 1891 októberében kapja meg. Az obszerváns ferences atya, Alexis Prou (1844--1914) tartja a lelkigyakorlatot. Teréz tanácsot kér. S ez a lelki ember felismeri Teréz igazi arcát. ,,Kibontott vitorlákkal bocsátott a bizalom és a szeretet hullámaira, melyek annyira vonzottak, de amelyeken nem mertem megindulni.''[19] Halálos ágyán is szeretettel emlékezik meg jótevôjérôl, az Isten emberérôl: ,,Nagyon hálás vagyok Alexis atyának. Nagyon sok jót tett velem. Pichon atya még nagyonis gyermekként kezelt. Mégis, ô is jót tett velem, amikor azt mondta, hogy nem követtem el halálos bûnt.''[20]

Itt kell megemlékeznünk a Kármel hivatalos lelkészérôl, Youf abbéról is (1842--97). Csak néhány nappal élte túl Terézt. Szerzetesi élete alatt mindvégig ô volt a rendes gyóntatója. Szent ember volt, de nem értette meg Teréz kis útját. Élete utolsó napjaiban sem érti meg hitellenes kísértéseit. Csak a veszélyt látja benne. De Teréz nem csügged. Útja biztos. Az ô lelkivezetôje Jézus.

Teréz szeretett volna pap lenni. Állandóan visszatér a gondolat: Ha pap lettem volna... ,,Érzem magamban a papi hivatást. Ó Jézusom, milyen szeretettel hordoználak kezemben, amikor szavamra leszállnál az Égbôl... Milyen szeretettel nyújtanálak téged a lelkeknek!... De mindamellett, hogy szeretnék pap lenni, csodálom és követni vágyom Assisi Szent Ferenc alázatát és hivatást érzek követésére, hogy visszautasítsam a Papság fennkölt méltóságát.''[21] Büszke és boldog, ha rákerül a kórusban az elôimádkozás sora: arra gondol, hogy a papok ugyanezeket az imákat végzik a szentmise alatt, és hogy hozzájuk hasonlóan ô is hangosan mondhatja a Szentség elôtt az áldó imákat, feloldozást, evangéliumot.[22]

Külön fejezetet érdemelne a Teréz és két hithirdetô lelkitestvére között fennálló kapcsolat. ,,Régóta dédelgettem egy vágyat magamban, amely megvalósíthatatlannak tûnt elôttem. Szerettem volna egy paptestvért. Gyakran gondoltam arra, hogy ha kis testvérkéim nem szálltak volna az Égbe, boldogan látnám ôket az oltárhoz lépni... És íme, Jézus nemcsak hogy megadta a kívánt kegyet, de a lélek kötelékével kapcsolt össze két pappal, akik testvéreim lettek... Szeretett Anyám, részletesen akarom elmesélni, hogyan teljesítette Jézus kívánságomat, sôt felülmúlta azt, mert én csak egy testvért kértem, aki mindennap gondol rám a szent oltárnál.

Egy fiatal szeminarista egy olyan nôvért kért, aki különösképpen az ô lelke üdvösségének szentelje magát és segítse imáival és áldozataival misszionárius korában, hogy sok lelket menthessen meg. Ô pedig megígéri, hogy mindig meg fog emlékezni errôl a nôvérérôl, míg csak be tudja mutatni a szent áldozatot. Jézusról nevezett Ágnes anya azt mondta nekem: azt akarja, hogy én legyek ennek a leendô misszionáriusnak a nôvére.

Lehetetlen elmondani boldogságomat. Gyermekkorom napjaiba kell visszamennem, hogy olyan ujjongó örömök emlékére találjak, amelyek befogadásához kicsi a lélek; azóta sohasem ízleltem ezt a fajta boldogságot. Éreztem, hogy errôl az oldalról lelkem egészen friss, mintha elôször érintettek volna benne olyan húrokat, amelyeket eddig feledés fedett.

Megértettem, milyen kötelezettségeket ró ez rám, azért munkához láttam és próbáltam megkettôzni hûségemet. Meg kell vallanom, hogy kezdetben nem volt vigasztalásom, ami ösztönözze buzgalmamat, mert az én kis testvérem alig írt. De nem is lehet semmi jót cselekedni, míg az ember saját magát keresi.''[23]

1895 októberében az engedelmesség nevében fogadta Maurice Bellière atyát (1874--1907) lelki testvérévé. Akkor még szeminarista volt. Teréz halálának elôestéjén, 1897. szept. 29-én indul Algirba és ott lép be a Fehér Atyák újoncházába. Néhány évi afrikai missziós munka után megbetegszik. Elöljárói visszaküldik Franciaországba.[24]

Amikor Ágnes anya utódaként 1896-ban ismét Gonzága Mária anyát választják meg fônöknônek, ô sem akar elmaradni elôdje mögött. Az év májusában Terézre bízza újabb lelki testvérét, Adolphe Roulland szeminaristát (1870--1934) a Párizsi Külföldi Missziókból.[25] Még abban az évben pappá szentelik. Egyik elsô miséjét júl. 3-án a Kármelben mutatja be. Utána elbeszélget a társalgó lefüggönyözött rácsánál Terézzel, lelki nôvérével. Így indul meg a kínai misszióba, ahonnan elöljárói hívják vissza hazájába 1909-ben magasabb hivatalokba. Tanúskodott Szent Teréz perében.

,,Hogy hogyan egyesülök lelkileg azokkal az apostolokkal, akiket Jézus testvéremül adott? Nos hát: mindaz, ami az enyém, az övék is, mindegyiké. Tisztában vagyok vele, hogy a jó Isten túlságosan jó ahhoz, semhogy kiadagolja a dolgokat: ô olyan gazdag, hogy mérték nélkül adja mindazt, amit kérek tôle...

Uram, te tudod: nincs más kincsem, mint azok a lelkek, amelyeket szent tetszésed egyesített az enyémmel; ezeket a kincseket te bíztad reám, azért merek azokkal a szavakkal imádkozni értük, amelyeket Te intéztél a mennyei Atyához életed utolsó estéjén.'' És Teréz a fôpapi ima szavait idézi.

Buzgalmát nem korlátozza a két lelki testvér gondja. ,,A jó Isten kegyelmével remélem, hogy nemcsak két hithirdetô számára leszek hasznos. Nem tudnék megfeledkezni arról, hogy mindenkiért imádkozzam, anélkül, hogy mellôzném azokat az egyszerû papokat, akiknek a küldetését sokszor éppen olyan nehéz betölteni, mint a hitetleneknek prédikáló apostolokét.''[26]

Elöljárói engedélyével megtarthatta lelkitestvérei fényképét is. Halálos ágyán mosolyogva mutat a képekre (az egyik katonakép volt): ,,Ennek a katonának... olyan tanácsot adok, mint egy kislánynak! A szeretet és bizalom útját mutatom meg neki.''[27] Teréz, a paptisztelô Teréz nemcsak nôvére, de lelkivezetôje lett paptestvéreinek. Külön érdemes tanulmányozni paptestvéreinek írt leveleit. Mielôtt ágynak dôl, s ott is, utolsó erôfeszítéseit is értük, a papokért ajánlja fel. Mikor már nagyon nehezére esik a séta, a vándorló misszionáriusokra gondol, értük adja Istennek lépéseit. Arra kéri az Urat, hogy orvosságai s a kapott kezelés azoknak a hithirdetôknek váljék javára, akiknek erre nincs idejük vagy lehetôségük.[28]

Teréz utolsó napjait éli. Önéletrajzát már régen befejezte. Mindent megmondott. Most már csak élnie kell, amire másokat tanított. Szavait szinte napról-napra jegyzik. Így köszönt rá 1897. szept. 30, csütörtök este 7 óra 20 perc: Teréz nem hal meg, hanem belép az örök életbe és elkezdi földöntúli tevékenységét itt a földön a papok között is: ,,segíteni a papoknak, a misszionáriusoknak, az egész Egyháznak...

Teréz elôre látta, hogy önéletrajzának közlése után sokan fogják a lelki testvériség kegyét kérni a kolostortól. Szavai józanok, körültekintésre intik Ágnes anyát. Amikor megkapta elsô paptestvérét, így ír: ,,Kétségtelen, hogy imával és áldozattal segíthetjük a hithirdetôket, de olykor úgy tetszik Jézusnak, hogy dicsôségére két lelket összekapcsol, megengedi, hogy idônként kicserélhessék gondolataikat és egymást Isten nagyobb szeretetére buzdítsák. De ehhez az elöljárók kifejezett akarata szükséges, mert egyébként -- úgy tûnik nekem -- több rosszat, mint jót tenne ez a levélváltás, ha nem is a hithirdetônek, de mindenesetre a kármelitának, akit életmódja is hajlamossá tesz arra, hogy önmagával foglalkozzék... Azt képzelné, hogy csodálatos dolgokat visz véghez, közben a buzgóság látszata alatt csak haszontalan szórakozást szerzett magának. Ami engem illet, így vagyok vele én is: érzem, ahhoz, hogy leveleim jót tegyenek, engedelmességbôl kell írnom és inkább ellenszenvet kell éreznem az írással szemben, mint tetszést találnom benne.''[29]

Még utolsó hónapjaiban is figyelmezteti Ágnes anyát. Szinte kérlel: ,,Nem számít, hogy ki írja, amit én írok és ki kapja ugyanazokat a bókokat, ugyanazt a bizalmat. Csak imával és áldozattal lehetünk az Egyház hasznára. A levélváltásnak nagyon ritkának kell lennie. Egyáltalán nem szabad megengedni olyan szerzetesnôknek, akiket lefoglalna, akik azt hinnék, hogy csodákat mûvelnek, valójában pedig csak lelküket sebeznék meg, és lehet, hogy az ördög finom csapdájába esnének... Anyám, amit az imént mondtam, nagyon fontos. Kérem, ne feledje el késôbb. A Kármelben nem szabad hamis pénzt verni azért, hogy lelkeket vásároljanak rajta... És gyakran a szép szavak, amiket írnak és a szép szavak, amiket kapnak, csupán hamis pénzváltás.''[30]

Teréz prófétai víziója valósággá vált. Az Egy lélek története megjelenése után egymást érik a levelek. Teréz tanácsát követve a szerzetesnôk lemondanak az egyéni kapcsolatokról. A kérelmezôk nevét felírják és imáik egy részét értük ajánlják fel. A szenttéavatás után, 1926-ban indulnak meg Lisieux-ben a papi lelkigyakorlatok. P. Petitot OP és Martin a mozgalom lelke. A 25 résztvevô pap lelkesen fogadja a gondolatot, hogy lelki egységet alkossanak. Felszólítják azokat is, akik már szerepelnek a Kármel névsorában. 1927-ben már 1226 papot számláltak. Az elsô hivatalos szabályzatot Msgr. Lemonnier, Bayeux és Lisieux püspöke hagyta jóvá 1927. szept. 23-án. December 8-án történt a tagok kánoni beiktatása. Így jött létre a Gyermek Jézusról nevezett Szent Teréz Papi Egyesülete. A társulatot XI. Pius pápa 1933. jún. 20-án kelt apostoli levelével ,,Prima primaria'' rangra emelte. A II. Vatikáni Zsinat után új szabályzatot kapott. A jóváhagyás 1971. jan. 19-érôl való. A Papi Egyesületnek jelenleg a francián kívül német, angol és ukrán részlege van. Több mint 3000 pap tagja a világ minden részérôl, különbözô rendekbôl is. A francia központ kérésre szívesen megküldi a szabályzatot (borítéknagyságú kis füzet, címe: Directeur de l'Union Sacerdotale, 33, rue de Carmel, F-14100 Lisieux). Elkészült a szabályzat magyar fordítása is.

Minden tag lelki testvére minden egyes lisieux-i kármelitának, hiszen ôk örökölték Kis Szent Teréz küldetését paptestvéreihez. Lelki kapocs, imaegység és mindenekelôtt a közös út jellemzi ezt az egyesületet, Teréz kis útja, a bizalom és a szeretet útja![31]

Korunkban a szentek tisztelete is válságon megy át. Kortünet. A ,,szent'' jelzô eltûnik, s lassan csak Ágostonról, Ferencrôl, Terézrôl beszélünk. A lényegen mindez nem változtat. A szentek tisztelete Egyházunk jellegzetes vonása, hittétel marad. S ragaszkodunk hozzá. Talán túlzásba estünk? Hadd álljon itt végezetül egy pap vallomása, hogyan ítéli meg Terézhez fûzôdô kapcsolatát.

,,A keleti Egyház templomaira gondolok. Azokra az ikonosztázokra, amelyeknek a felállítását évszázados elôírások szabályozzák. A fôhelyet az Úr és az Úr életének titkai foglalják el. Majd az Istenanya következik, s csak azután Kelet nagy szentjei és a templom védôszentje. A római Orosz Kollégium kápolnájában a védôszent helyét Kis Szent Teréz foglalja el, a harmadik helyet jobbra az ikonosztázon.

Miért írom le ezeket a gondolatokat? Lelkemben is egy ilyen ikonosztáz áll: az Úr, az Istenanya és Szent Teréz. Nincs veszélyben papi életem krisztocentrizmusa. Ha így volna, magát Terézt árulnánk el. Ô csak nôvérünk akar lenni, aki Jézushoz vezet a Kis Úton, s ez a Kis Út maga az Evangélium, kommentár nélkül.

Asztalomon Teréz képe áll. Ránézek, és ô visszamosolyog. Megszólal és biztat: »Ne félj! Minél szegényebb leszel, annál jobban szeret majd téged Jézus. Messze, nagyon messze elmegy, hogy megkeressen, ha néha eltéveszted az utat!«''[32]


Lisieux-i Teréz levelei Roulland atyának

J. M. J. T.

Jézus +

Lisieux, Kármel, 1890. június 23.

Tisztelendô Atyám!

Úgy gondoltam, örömet okozok a mi jó Anyánknak, amikor június 21-én névünnepére egy korporálét és egy kehelytörlôt, meg egy pallát adtam neki, hogy elküldhesse Önnek 29-ére[1]. Ennek a Tisztelendô Anyának köszönhetem azt a bensôséges örömet, hogy az imádság és az önmegtagadás apostoli kötelékei által egyesülhetek Önnel; nagyon kérem tehát, Tisztelendô Atyám, segítsem nekem a Szent Oltárnál, hogy hálám tartozását leróhassam iránta.

Nagyon is méltatlannak érzem magam arra, hogy egész különös módon társa legyek Imádandó Jézusunk egyik Misszionáriusának; de minthogy az engedelmesség bíz meg ezzel az édes feladattal, biztos vagyok benne: Mennyei Jegyesem majd kipótolja az én gyönge érdemeimet (amelyekre egyáltalában nem támaszkodom) és meghallgatja lelkem vágyait, termékennyé téve az Ön apostoli munkáját. Igazán boldog leszek, ha együtt dolgozhatom Önnel a lelkek üdvösségén, hiszen ezért lettem kármelita: minthogy nem lehettem tettekkel misszionárius, szeretet és vezeklés által akartam azzá lenni, úgy, mint szeráfi Anyám, Szent Terézia.

Kérve-kérem, Tisztelendô Atyám, azon a napon, amikor Jézus nagy kegyességében elôször száll le az Égbôl az Ön szavára, azt kérje tôle nekem, hogy gyullasszon föl szeretete tüzével, hadd tudjak aztán Önnek segítségére lenni, hogy felgyullassza ezt a szívekben.

Régóta szerettem volna megismerni egy Apostolt, aki kiejti nevemet a szent Oltárnál, elsô szentmiséje napján... Szerettem volna magam készíteni el neki a kehelyfölszerelést és a fehér ostyát, amelynek az a rendeltetése, hogy az Ég Királyának leple legyen... A Jóságos Isten valóra váltotta álmomat, és újból megmutatta, milyen kedve telik abban, hogy tetézve teljesítse azoknak a lelkeknek a vágyait, akik csakis ôt szeretik.

Ha nem félnék, hogy tolakodó leszek, még arra is kérném, Tisztelendô Atyám, emlékezzék meg rólam mindennap az Oltárnál...

Mikor már az óceán választja majd el Franciaországtól, ha ránéz arra a pallára, amit annyi örömmel festettem, eszébe fog jutni, hogy a Kármel hegyén egy lélek kéri szüntelenül a Szeretet Isteni Foglyát dicsôséges hódító hadjáratának sikeréért.

Az az óhajom, Tisztelendô Atyám, hogy apostoli egységünkrôl egyedül Jézus tudjon, és kérem elsô áldásai egyikét annak, aki boldogan mondja magát mindörökre

az Ön méltatlan kis Nôvérének az áldozati ostya-Jézusban:

a gyermek Jézusról és a Szent Arcról elnevezett Teréz

sarutlan kármelita nôvér

* * *

J. M. J. T

Jézus +

Lisieux, Kármel, 1896. július 30.

Testvérem,

ugye megengedi, hogy ezen a néven szólítsam, hiszen Jézus olyan jó, hogy az apostolság szálaival egyesített minket? Oly nagy boldogság arra gondolnom, hogy a mi Urunk egy örökkévalóság óta azért készítette elô ezt az egységet, hogy neki lelkeket mentsünk, engem pedig azért teremtett, hogy az Ön nôvére legyek...

Tegnap kaptuk meg levelét, és jó Anyánk nagy örömmel mutatta be önt a kolostorban. Megengedi, hogy magamnál tartsam testvérem fényképét, ez pedig egészen különleges kiváltság, hiszen a kármelitának még a legközelebbi rokonairól sincsenek képei. De Anyánk nagyon jól tudja, hogy az Ön fényképe egyáltalán nem a világra emlékeztet, vagy földi érzelmekre hangol, hanem olyan magasra emeli lelkemet, ahol Isten dicsôségéért és a lelkek üdvéért elfeledkezik önmagáról. Így tehát, Testvérem, amikor az Ön társaságában én is átszelem a tengert, Ön egészen közel lesz hozzám, jól elrejtve szegényes cellánkban...[2]

Körülöttem minden az Ön emlékét ôrzi. Szucsuen képét[3] a munkaszoba falára függesztettem, ahol dolgozom, a nekem adott képet[4] pedig mindig a szívemen hordom, az evangéliumban, amely állandóan velem van. Mikor találomra beleraktam, mit gondol, melyik szakaszhoz került: ,,Mindaz, aki mindent elhagyott azért, hogy engem kövessen, százannyit kap ezen a világon és az eljövendô örök életet'' (Mt 19,20). Jézus szavai már be is teljesedtek, hiszen Ön azt írja: ,,Boldogan indulok útnak''[5].

Megértem, hogy ez az öröm egészen lelki, hiszen lehetetlen elhagyni apánkat, anyánkat, hazánkat anélkül, hogy át ne érezzük az elválás minden szívszaggató fájdalmát... ó Testvérem, önnel szenvedek, Önnel együtt ajánlom fel a nagy áldozatot, s könyörögve kérem Jézust, árassza el bôségesen vigasztalásával kedves szüleit, míg arra várnak, hogy az égben egyesülve örvendezzenek az Ön dicsôségének, amely mindörökre felszárítja könnyeiket és az egész örökkévalóságon át túláradó örömmel tölti el ôket.

Ma este elmélkedés alatt Izaiás egy szövegén meditáltam: ez a rész annyira Önre illett, hogy nem állhatom meg, hogy ide ne másoljam:

,,Tedd szélessé sátrad helyét, és feszítsd ki hajlékaid kárpitját, ne kíméld. Mert kiterjedsz majd jobb és bal felé, és ivadékod nemzeteket örököl és elhagyott városokat benépesít... Hordozd körül szemedet és lásd: egybegyûlnek ôk mindnyájan, tehozzád jönnek, jönnek fiaid a távolból, és leányaid mindenfelôl. Meglátod majd és felderülsz, szíved csodálkozik és kitágul, mivel majd hozzád tér a tenger özöne és hozzád jön a nemzetek kincse'' (Iz 54,2--3; 60,4--5).

Nemde ez a megígért százannyi? És nem írhatná le Ön is: ,,Az Úr lelke van rajtam, mert felkent engem az Úr, elküldött engem, hogy örömhírt vigyek a szelídeknek, meggyógyítsam a megtört szívûeket, szabadulást hirdessek a foglyoknak, ... hogy megvigasztaljam azokat, akik sírnak... ,, (Iz 61,1--2, vö. Lk 4,18k)

,,Lelkem ujjong az én Istenemben, mert felöltöztetett az üdvösség ruhájába és az igazság köntösével vett körül. Mert amint a föld kisarjasztja magvait, úgy sarjasztja ki majd az Úr Isten általam igazságosságát és dicséretét minden nemzet elôtt. Népem igazak népe lesz; ôk lesznek a sarj, amelyet én ültettem... Elmegyek a legfélreesôbb szigetekre, azokhoz, akik sohasem hallottak az Úrról. És hirdetem majd dicsôségét a nemzeteknek, és felajánlom ôket ajándékul Istenemnek'' (Iz 61,10.11.9; 66,19).

Túlságosan sok idôt venne igénybe, ha mindazt a szöveget ide akarnám másolni, amely különösképpen megkapott. Befejezem, de elôzôleg még lenne valami kérnivalóm. Ha lesz egy szabad pillanata, szeretném, ha feljegyezné nekem élete legfontosabb dátumait, így egészen sajátos módon együtt adhatnánk hálát a jó Istennek mindazokért a kegyelmekért, amelyeket Önnek juttatott.

Isten áldja, Testvérem... a távolság soha nem választhatja el lelkünket, a halál pedig csak még bensôségesebbé teszi ezt az egységet. Ha hamarosan az égbe megyek, engedélyt kérek Jézustól, hogy meglátogassam önt Szucsuenben, és majd együtt folytatjuk az apostolkodást. Addig is mindig együtt leszek Önnel imádságban, és megkérem Urunkat, hogy soha ne hagyjon engem örülni, ha Ön szenved. Sôt azt szeretném, hogy Testvéremé legyen mindig a vigasztalás, enyém a megpróbáltatás; gondolja, hogy önzô vagyok?... De nem, hiszen az én egyetlen fegyverem a szeretet és a szenvedés, az Ön kardja viszont a szó és az apostoli munka.

Még egyszer: Isten Önnel, Testvérem, áldja meg azt, akit Önnek Jézus adott Nôéréül

a Gyermek Jézusról és a Szent Arcról elnevezett Teréz

sarutlan kármelita nôvért

* * *

Jézus +

Lisieux, Kármel, 1896. november 1.

Testvérem!

A Mindenszentek pártfogása alatt ideérkezett érdekes küldeménye nagy örömet okoz nekem. Köszönöm, hogy igazi nôvéreként kezel: Jézus kegyelmével remélem, hogy méltó leszek erre a számomra annyira kedves címre.

Azt is köszönöm, hogy megküldte nekünk az Egy misszionárius lelke címû mûvet[6]. Nagyon érdekel ez a könyv, mert lehetôvé tette, hogy távoli utazásán kövessem. Nempon atya élete tökéletes címet kapott, valóban ,,egy hithirdetô lelkét'' mutatja be, vagy még inkább valamennyi apostol lelkét, aki igazán méltó erre a névre.

Marseille-ben írt levelében azt kéri tôlem: imádkozzam Urunkhoz, távolítsa el Öntôl azt a keresztet, hogy valamelyik szemináriumba igazgatónak nevezzék ki, illetve hogy visszahívják Franciaországba. Megértem, hogy ez a kilátás nem valami kellemes Önnek. Jézustól azt kérem teljes szívembôl: engedje meg, hogy Ön azt a fáradságos apostoli munkát végezhesse, amelyrôl mindig álmodott. De önnel együtt én is hozzáteszem: ,,Legyen meg a jó Isten akarata.'' Csak ebben van a nyugalom; ezen a szeretetreméltó akaraton kívül nem tehetnénk semmit sem Jézusért, sem a lelkekért.

Nem tudom elmondani, Testvérem, mennyire boldog vagyok azt látva, hogy Ön teljesen elöljáróira hagyatkozott; azt hiszem, ez biztos jele annak, hogy egy napon teljesülnek vágyai, vagyis hogy nagy szent lesz.

Engedje meg, hogy egy titkot bízzak Önre; az a papírlap tette elôttem nyilvánvalóvá, amelyre feljegyezte élete emlékezetes dátumait.

1890. szeptember 8-án Mária, az apostolok és vértanúk királynôje, megmentette az Ön missziós hivatását[7]; ugyanezen a napon lett egy kis kármelita az Egek Királyának jegyese. Örökre istenhozzádot mondva a világnak az volt az egyetlen célja, hogy lelkeket mentsen, elsôsorban apostoli lelkeket. Jézustól, Isteni Jegyesétôl, különösen egy apostoli lelket kért; mivel ô nem lehetett pap, azt akarta, hogy az ô helyében egy pap kapja meg az úr kegyelmeit, hogy ugyanolyan szándékai, ugyanolyan vágyai legyenek, mint neki...

Testvérem, ön ismeri azt a méltatlan kármelitát, aki így imádkozott. Nem gondolja Ön is úgy, mint én, hogy a mi egységünk, amelyet az Ön pappászentelése megerôsített, valójában szeptember 8-án kezdôdött?

Azt hittem, hogy majd csak az égben találkozom azzal az apostollal, azzal a testvérrel, akit Jézustól kértem. De ez a drága Üdvözítô, fölemelve egy kicsit az örökkévalóság titkait fedô titokzatos fátylat, már itt, a számûzetésben megadta nekem azt a vigasztalást, hogy megismertem lelkem testvérét, és hogy vele együtt dolgozhatok a szegény hitetlenek üdvösségén.

Ó, milyen nagy hálát érzek, amikor szemlélem Jézus gyengédségét! Mit tartogat Ô még nekünk az Égben, hogyha szeretete már itt a földön ilyen gyengéd meglepetéseket szerez nekünk!

Jobban megértem, mint valaha, hogy életünk legkisebb eseményeit is Isten irányítja, Ô kelt bennünk vágyakat, hogy aztán túláradóan Ô töltse be azokat... Amikor jó Anyánk azt javasolta, hogy legyek az Ön segítôje, bevallom, haboztam. Látva az engem körülvevô szent kármelita nôvérek erényeit, azt gondoltam, hogy jó Anyánknak az Ön lelke érdekében egy másik nôvért kellene választania, nem engem. Csak az a gondolat fogadtatta el velem az Ön apostoli munkájában való részvétel megtiszteltetését, hogy Jézus nem tökéletlen tetteimre tekint, hanem jóakaratomra. Akkor még nem tudtam, hogy maga Urunk választott ki engem, Ô, aki csodái végrehajtására a leggyengébb eszközöket használja fel. Nem tudtam, hogy már hat éve van egy testvérem, aki Misszionáriusnak készül. Most, hogy ez a testvér már valóban az Ô apostola, Jézus kinyilatkoztatja ezt a titkot, minden bizonnyal azzal a céllal, hogy még jobban növelje szívemben azt a vágyat, hogy Ôt szeressem és megszerettessem másokkal.

Tudja-e, Testvérem, hogy ha az Úr továbbra is meghallgatja imámat, Ön elnyeri azt a kiváltságot, amelyet alázatosságában nem mer kérni? Kitalálja, hogy ez az összehasonlíthatatlan kegyelem nem más, mint a vértanúság... Igen, én nagyon remélem, hogy az apostoli munkában eltöltött hosszú évek után, miután Jézusnak szeretetet adott szeretetért, életet életért, vérét is adhatja a vérért.

Miközben e sorokat írom, eszembe jut, hogy majd januárban kapja meg, amikor kölcsönösen boldog újévet szokás kívánni. Gondolom, hogy kis nôvérének jókívánsága egyedüli lesz a maga nemében... Az igazat megvallva, a világ ôrültségnek tartaná az ilyenféle jókívánságokat, de számunkra már nem él a világ, a mi hazánk már a mennyben van (Fil 3,20), az az egyetlen vágyunk, hogy imádandó Mesterünkre hasonlítsunk, akit a világ nem akart elismerni, mert szolgai alakot fölvéve kiüresítette önmagát (Fil 2,7). Testvérem, mily boldog is Ön, hogy ilyen közelrôl követheti Jézus példáját! Amikor arra gondolok, hogy kínai ruhát öltött, természetesen az Üdvözítôre kell emlékeznem, aki magára véve szegény emberségünket, olyan lett, mint egy közülünk (Fil 2,7), hogy lelkünket megmentse az örökkévalóság számára. Lehet, hogy gyermeknek tart, nem baj, bevallom Önnek, hogy a irigység bûnébe estem, amikor azt olvastam, hogy haját levágják és kínai copfot visel majd. Nem ezt az utóbbit kívántam meg, de nagyon szeretnék egy ilyen feleslegessé vált hajtincset. Most biztosan nevet és azt kérdezi, mit fogok én azzal csinálni. Nos, ez roppant egyszerû. Ez a haj nekem ereklye lesz, amikor Ön már az Égbe jutott, kezében a vértanúk pálmájával. Most kétségkívül azt gondolja, hogy nagyon elôreszaladtam, de én tudom, hogy csak így jutok célhoz, mert kis nôvérét (akit csak Jézus ismer ilyennek) bizonyára el fogják felejteni az Ön ereklyéinek szétosztásakor. Biztos vagyok abban, hogy most kinevet, de nem tesz semmit. Ha beleegyezik abba, hogy megfizessen azért a kis jókedvért, amit én most ,,egy jövendô vértanú hajával'' szereztem Önnek, kárpótolva leszek mindenért!

December 25-én nem fogom elmulasztani, hogy elküldjem Angyalomat, hogy szándékaimat odahelyezze az ostya mellé, amelyet Ön fog átváltoztatni. Szívem legmélyébôl köszönöm, hogy Anyánkért és értem ajánlja fel a hajnali misét; amikor Ön az oltárnál áll, mi akkor énekeljük a Karácsonyi Matutinumot, amelyet azonnal követ az éjféli mise.[8]

Eltalálta, Testvérem: szándékom az lesz, hogy ,,hálát adjak Jézusnak a kegyelmek e kiváló napjáért''. De szerzetesi hivatásomat nem ezen a napon kaptam: Urunk, egyedül önmagának tartva fenn engem, már a bölcsôtôl kérte szívemet, ha szabad magam így kifejeznem.

1886 Karácsonyának éjjele valóban elhatározó volt hivatásom szempontjából, de ha világosan akarom megnevezni, akkor inkább azt mondom: ez volt megtérésem éjjele. Azon az áldott éjszakán, amelyrôl meg van írva, hogy magának Istennek a gyönyörûségeit világítja meg (Zsolt 138,10), Jézus, aki irántam való szeretetbôl gyermekké lett, kegyesen kiemelt a gyermekkor tökéletlenségeibôl és pólyájából. Úgy átalakított, hogy nem ismertem saját magamra. E nélkül a változás nélkül még hosszú évekig kellett volna a világban maradnom. Szent Teréz azt mondta leányainak: ,,Azt akarom, hogy ne semmirevaló nôk legyetek, hanem mindenben egyenlôek az erôs férfiakkal''[9]. Ez a Szent Teréz soha nem ismert volna el gyermekének, ha az Úr nem öltöztetett volna az ô isteni erejébe, ha nem Ô maga fegyverezett volna föl a harcra.

Megígérem, Testvérem, hogy különleges módon ajánlom Jézusnak azt a fiatal lányt, akirôl ír, akinek hivatása útjában akadályok állnak. Ôszintén együttérzek vele, mert tapasztalatból tudom, milyen keserû dolog az, amikor nem válaszolhatunk azonnal Isten hívására. Kívánom, hogy ne kelljen Rómáig elmennie, mint nekem... Valóban, tudja-e Ön, hogy kis nôvérének volt arra bátorsága, hogy beszéljen a Pápával? ... Aligha. Pedig igaz. És ha akkor nem lettem volna olyan merész, még talán most is a világban volnék.

Jézus azt mondta, hogy ,,a mennyek országa erôszakot szenved és az erôszakosok ragadják el azt'' (Mt 11,12). Ugyanígy volt nálam a Kármel királyságával. Mielôtt Jézus foglya lettem volna, jó messzire kellett utaznom, hogy elragadhassam azt a fogságot, amelyet elôbbrevalónak tartottam a föld minden palotájánál. Nem állt szándékomban, hogy a saját gyönyörûségemre utazgassak, és amikor az én páratlan drága Apám azt javasolta, hogy elvisz Jeruzsálembe, ha két-három hónappal elhalasztom belépésemet, bár az Üdvözítô élete által megszentelt helyek látogatása természetesen nagyon vonzott, nem haboztam a választáskor, hogy annak árnyékában pihenjek meg, aki után vágyódtam (Én 2,3). Valóban megértettem, hogy jobb egy nap az Úr házában, mint ezer nap máshol (Zsolt 83,11).

Testvérem talán azt is akarja tudni, milyen akadályok hátráltattak hivatásom elérésében. Egyetlen akadály volt: fiatalságom. Elöljáró Atyánk kifejezetten elutasította, hogy 21 éves korom elôtt fölvegyen; azt mondta, hogy egy tizenötéves gyermek nem képes felfogni, mire akarja elkötelezni magát. Magatartása megfelelt az okosságnak, de én nem kételkedem abban, hogy amikor engem megpróbált, a jó Isten akaratát teljesítette, aki azt kívánta, hogy kardéllel hódítsam meg a Kármel erôsségét. Talán Jézus is megengedte a sátánnak, hogy akadályozzon hivatásomban, amely nem lehetett nagyon szájaíze szerint ennek a szeretettôl megfosztott gonosznak, ahogy Szent Terézia Anyánk nevezi.

Fortélyai, szerencsére, csak megszégyenítésére szolgáltak, csak arra voltak jók, hogy még ragyogóbbá tegyék egy gyermek gyôzelmét. Ha annak a harcnak, amelyet akkor kellett megvívnom, minden részletét le akarnám írni, sok idôre, tintára és papírra lenne szükségem. Egy ügyes tollú író elbeszélésében talán érdekesek lehetnének Önnek ezek a részletek, de én nem értek ahhoz, hagy mindebbôl ízes elbeszélést kerekítsek. Bocsánatát kérem, ha már eddig is untattam.

Ígérje meg nekem, Testvérem, hogy továbbra is minden reggel elmondja a szent Oltárnál: ,,Istenem, gyullaszd lángra nôvéremet a te szereteteddel!'' Kimondhatatlanul hálás vagyok érte, s nem szükséges hangsúlyoznom, hogy az Ön bármilyen feltételét mindig elfogadom. Mindazt, amit Jézustól magamnak kérek, Önnek is kérem; amikor gyarló szeretetemet felajánlom Szerelmesemnek, ugyanakkor felajánlom az Önét is.

Míg ön a síkságon csatázik, mint Józsue, én, az Ön kis Mózese, szünet nélkül az Ég felé emelem szívemet, hogy elnyerjem Önnek a gyôzelmet. Ó Testvérem, Önnek nagyon sok panaszkodnivalója lenne, ha ,,Mózesének'' karjait nem maga Jézus tartaná! De remélem, hogy annak az imának segítségével, amelyet minden nap elmond értem a ,,szeretet Isteni Foglyához'', soha nem lesz oka panaszra, és hogy ez után az élet után, amikor könnyek között együtt vetettünk, örvendezve találkozunk újra, kezünkben hozva teli kévéinket (Zsolt 125,5).

Nagyon tetszett az a kis beszéd, amelyet jó Anyánkhoz intézett, arra buzdítva ôt, hogy még csak maradjon a földön. A prédikáció nem hosszú, de mint Ön mondja: nincs helye semmi ellenvetésnek. Úgy látom, nem fog nagy fáradságába kerülni, hogy beszédei által meggyôzze hallgatóit, és remélem, hogy a lelkek gazdag aratását gyûjtheti majd be és kínálhatja fel az Úrnak.

Most veszem észre, hogy a papír végére jutottam, így hát végét kell vetnem ennek a macskakaparásnak. De azt még meg akarom mondani, hogy minden évfordulóját hûségesen megünneplem. Július harmadika különösen kedves lesz nekem, mert azon a napon fogadta szívébe elôször Jézust, és én ugyanezen a napon fogadtam Jézust az Ön kezébôl, amikor a Kármelben tartott elsô miséjén részt vehettem.

Áldja meg, Testvérem, méltatlan Nôvérét

a Gyermek Jézusról elnevezett Teréz

sarutlan kármelita nôvért

(Imáiba ajánlok egy fiatal szeminaristát, aki misszionárius szeretne lenni, de hivatását megingatta a katonai szolgálat egy éve.[10]

* * *

Jézus +

Lisieux, Kármel, 1897. márc. 19.

Testvérem!

A Nagyböjt ellenére (ebben az idôszakban nem szoktunk írni a Kármelben) jó Anyánk most adta ide leveleit. Szívesen hozzájárul, hogy még ma válaszoljak, ugyanis attól tartunk, hogy novemberi levelünk valahol a Kék Folyó mélyén kötött ki. Az Ön szeptemberi levelei, éppen Mindenszentek ünnepén, szerencsésen eljutottak hozzánk, megörvendeztetve Anyánkat és az Ön kis Nôvérét; a január 20-it Szent József pártfogása juttatta el hozzánk. Mivel Ön is utánozza példámat, azaz minden sorra ír, én is megtartom ezt a jószokásomat, bár így még nehezebb lesz kibetûzni amúgyis gyalázatos írásomat.

Hej! mikor is jön el az az idô, hogy már nem lesz többé szükségünk se tintára, se tollra, hogy közölhessük egymással gondolatainkat? Ön, Testvérem, bizony elmulasztotta, hogy már most elmenjen abba az elvarázsolt országba, ahol írás és beszéd nélkül is megértik egymást az emberek[11]; egész szívembôl hálát adok a jó Istennek, hogy a csatamezôn hagyta Önt azért, hogy még sok gyôzelmet szerezzen Neki. Már szenvedései is sok lelket mentettek meg. Keresztes Szent János azt mondta: ,,A tiszta szeretet legkisebb rezdülése is hasznosabb az Egyháznak, mint valamennyi mû együttvéve.'' Már pedig ha ez így van, milyen termékenyek lehetnek az Egyház számára az Ön megpróbáltatásai, szenvedései, hiszen egyedül Jézus iránti szeretetbôl viseli örömmel ôket.

Valóban, Testvérem, nem lehet semmi panaszom, amikor azt látom, hogy Önben valóra válnak a Krisztus Követésének ezek a szavai: ,,Ha Jézus Krisztus szeretetéért édesnek találjátok és szeretni fogjátok a szenvedést, megtaláljátok a földön a mennyországot''[12]. Ez a mennyország pedig nem más, mint a Misszionárius és a Kármelita mennyországa; a világ által élvezetekben hajszolt öröm csak futó árnyék, de a mi örömünk, amelyet a fáradozásokban és a szenvedésben ízlelünk meg, édes valóság, az Ég boldogságának elôíze.

Szent derûvel átitatott levelét nagy érdeklôdéssel olvastam, s követve az ön példáját, jót nevettem szakácsának rovására, magam elôtt látva, hogy lyukasztja ki fazekát... Névjegyén is jót mulattam, azt sem tudtam, melyik oldalára fordítsam: úgy jártam, mint az a gyerek, aki a könyvet visszájáról akarja olvasni.[13]

De visszatérve szakácsára: hinné-e, hogy olykor a Kármelben is adódnak mulatságos kalandok? Akárcsak Szucsuen, a Kármel is a világtól idegen ország, ahol az ember könnyen megfeledkezik annak legelemibb dolgairól is. Íme egy apró példa: Valaki nagyon kedvesen megajándékozott minket egy kis rákkal, amely jól meg volt kötözve egy gyékénykosárban. Kétségkívül hosszú ideje már annak, hogy a Kolostor nem látott hasonló csudát; a mi kedves konyhás Nôvérünknek azonban rémlett valami, hogy ezt a kis állatot vízbe kell tenni, hogy megfôzzék; úgy is tett, közben azon sóhajtozott, hogy ilyen kegyetlenséget kell elkövetnie egy ártatlan teremtménnyel! Úgy látszott, hogy az ártatlan teremtmény elaludt, s szépen hagyta, hogy azt tegyenek vele, amit akarnak; de mihelyt megérezte a meleget, szelídsége dühbe fordult, s mivel tisztában volt ártatlanságával, senkitôl sem kérve engedélyt, a konyha közepére ugrott, ugyanis szeretetreméltó hóhéra még nem tette rá a fedôt a lábasra.

A szegény Nôvér, csipesszel felfegyverkezve, a rák után eredt, amely kétségbeesett ugrásokkal menekült. A csata elég sokáig folyt; végül is a szakácsnôvér, belefáradva a háborúskodásba, de még mindig a csipesszel felfegyverkezve, Anyánkhoz ment és kijelentette, hogy a rák valóban ördöngôs. Arca még többet fejezett ki, mint szavai (szegény kicsi teremtmény, amely az elôbb még olyan szelíd, olyan ártatlan voltál, most hirtelen ördöngôs lettél: valóban, nem kell hinni a ,,teremtmények'' bókjainak!). Anyánk, hallgatva az igazságszolgáltatást követelô bíró nyilatkozatát, nem állhatta meg, hogy el ne nevesse magát. Azon nyomban lesietett a konyhába, nyakoncsípte a rákot, amely -- mivel nem tett engedelmességi fogadalmat -- bizonyos ellenállást fejtett ki, aztán szépen visszahelyezte börtönébe, jól lezárta annak ajtaját, azaz rátette a fedôt, és elment. Az esti üdüléskor az egész Közösségnek a könnye csorgott a nevetéstôl, hallván az ,,ördöngôs rák'' történetét; másnap pedig mindenki megízlelhette egy falatját.

Az ajándékozó elérte célját, mert a híres rák, vagy inkább a vele megesett história, többször is ünnepi kedvre derít majd minket, nem az ebédlôben, hanem a rekreációban. Lehet, hogy ez a kis történetem nem tûnik nagyon mulatságosnak, de biztosíthatom, hogy ha jelen lett volna az elôadáson, Ön sem tudta volna megôrizni komolyságát.[14] Elnézését kérem, Testvérem, ha esetleg untattam.

De komolyabbra fordítom a szót. Elutazása óta több misszionárius életét elolvastam (abban a levélben, amelyet valószínûleg nem kapott meg, megköszöntem Nempon atya életét). Elolvastam többek között Théophane Vénard életét is, amely jobban érdekelt és megragadott, mint ki tudnám fejezni[15]; hatása alatt írtam egy kis dalt, amely egészen személyes jellegû[16]; mindamellett elküldöm Önnek, mivel jó Anyánk azt mondta, hogy Szucsuen-beli Testvérem talán örömmel fogja olvasni. Az utolsóelôtti versszak egy kis magyarázatot kíván: ez arról szól, hogy örömmel utaznék Tonkinba... Nos, ez nem álom, és biztosíthatom, hogy ha Jézus nem visz el hamarosan az Égi Kármelbe, akkor egy szép napon Hanoi Kármeljébe veszem az utam; ugyanis már van Kármel ebben a városban, mégpedig a szaigoni Kármel friss alapítása. Az utóbbit Ön meglátogatta, s tudja, hogy egy ilyen rend, mint a miénk, Kokinkínában nem tartható fenn franciák nélkül. De sajnos a hivatások igen ritkák, és gyakran az Elöljárók sem akarják elengedni azokat a nôvéreket, akik -- véleményük szerint -- a saját közösségüknek is jó szolgálatot tehetnek. Jó Anyánkat fiatal korában az Elöljáró akarata akadályozta meg abban, hogy a Szaigonban lévô Kármelhez csatlakozzék; ezt én nem is bánom, hálát adok a jó Istennek, hogy képviselôjének ilyen jó sugallatot adott. Viszont eszembe jut, hogy az Anyák vágyai néha a gyermekekben teljesednek be, és egyáltalán nem lennék meglepve, ha a hitetlenek földjére mehetnék azért, hogy ott imádkozzam és szenvedjek, amint ezt Anyánk akarta tenni... De be kell ismernem, hogy a Tonkinból érkezô hírek nem valami biztatóak. Az elmúlt év végén tolvajok látogatták meg a szegény kolostort, behatoltak a priornô cellájába, aki nem ébredt fel, de reggel nem találta maga mellett a feszületét (éjjel a kármelita feszülete mindig a feje mellett van, párnájához erôsítve). A kis szekrény fel volt törve, s az a kevés pénz, ami a kis közösség egész vagyona volt, eltûnt. Franciaország Kármeljei, amikor tudomást szereztek a hanoi Kármel szerencsétlenségérôl, pénzt adtak össze egy magas elzárófal építésére, hogy a tolvajok ne hatolhassanak be a kolostorba.

Talán szeretné tudni, mit gondol Anyánk errôl a vágyamról, hogy ti. Tonkinba szeretnék menni. Hisz a hivatásomban (mert valóban ez egészen különleges hívást feltételez, és nem minden kármelita érzi ezt a hívást a számûzetésre), de nem hisz abban, hogy valaha is megvalósul. Ehhez az kellene, hogy a hüvely olyan erôs legyen, mint a kard, és könnyen megeshet (Anyánk így gondolja), hogy ezt a porhüvelyt még Tonkinba érkezése elôtt a tengerbe vetnék... Jaj, igazán nem valami kényelmes dolog, hogy az ember testbôl és lélekbôl áll! Ez a szerencsétlen szamár testvér, ahogy Assziszi Szent Ferenc nevezte, gyakran zavarja elôkelô nôvérét, és megakadályozza abban, hogy oda repüljön, ahová szeretne... De hibái ellenére sem akarom elátkozni, még jó valamire, mert segít társának, hogy elnyerje az Eget, és így megnyeri magának is. Egyáltalán nem nyugtalankodom a jövô miatt, biztos vagyok abban, hogy a jó Isten véghezviszi akaratát: ez az egyetlen kegyelem, amire áhítozom; nem kell királypártibbnak lenni, mint a Király...

Jézusnak senkire sincs szüksége ahhoz, hogy mûvét végrehajtsa, s csak tiszta jósága indítaná arra, hogy engem elfogadjon. De, Testvérem, az igazat megvallva, inkább azt hiszem, hogy Jézus kis lustaként bánik majd velem; ezt nem szeretném, hiszen boldogan dolgoznék és szenvednék érte még hosszú ideig; csak azt az egyet kérem, hogy töltse bennem kedvét, vagyis ne vegye figyelembe vágyaimat, akár arról legyen szó, hogy szenvedve szeressem Ôt, akár arról, hogy az Égbe jutva örüljek neki. Remélem, Testvérem, hogy ha elhagyom ezt a számûzetést, nem feledkezik meg arról az ígéretérôl, hogy imádkozik értem; kéréseimet mindig nagy jósággal fogadta, így hát most megkockáztatok még egyet. Nem vágyom arra, hogy megkérje a jó Istent: szabadítson meg a Tisztítóhely lángjaitól. Szent Terézia, mikor leányai saját magukért akartak imádkozni, ezt mondta: ,,Mit számít nekem, ha a világ végéig maradok is a Tisztítóhelyen, ha imáimmal csak egyetlen lelket is megmenthetek!''[17] Ezek a szavak élénk visszhangra találnak lelkemben: szeretnék lelkeket menteni és értük elfeledkezni önmagamról. Még halálom után is szeretnék lelkeket menteni; tehát nagyon boldog lennék, ha a most értem mondott -- és akkor már mindörökre megvalósult -- kis ima helyett majd a következôt mondaná: ,,Istenem, engedd meg nôvéremnek, hogy továbbra is megszerettessen Téged'' Ha Jézus meghallgatja, én tudni fogom, hogyan bizonyítsam a hálámat.

Azt kéri tôlem, Testvérem, hogy az egyik kislány számára, akit Ön fog megkeresztelni, válasszak a Teréz, illetve a Mária név között. Mivel a kínaiak egy helyett nem akarnak két pártfogót, annak nevét kell adni, aki a hatalmasabb, tehát a Szent Szüzé az elsôbbség. Késôbb, majd amikor sok gyermeket fog megkeresztelni, nagy örömet szerezne nôvéremnek (aki kármelita, mint én), ha két kislányt Céline-nek, illetve Teréznek nevezne: ez volt a nevünk a világban.

Céline majdnem négy évvel idôsebb, mint én, de csak azután jött ide utánam, hogy lezárta jó Apánk szemét. Ez a drága Nôvérem nem tud az Önhöz fûzôdô bensôséges kapcsolatomról[18], csak minthogy gyakran esik szó a rekreációban Anyánk misszionáriusáról (ez az Ön neve a lisieux-i Kármelben), nemrég említette azt a vágyát, hogy Ön által Céline és Teréz új életre keljenek Kínában.

Bocsásson meg, Testvérem, kéréseimért és sok fecsegésemért, és áldja meg méltatlan kis nôvérét

a Gyermek Jézusról és a Szent Arcról elnevezett Teréz

sarutlan kármelita nôvért

Fordította Magyar Erzsébet


Lisieux-i Szent Teréz és Thomas Merton

Ennek az októbernek (1941) a folyamán nagy ajándékot kaptam a kegyelem rendjében: fölfedeztem, hogy a Kis Virág csakugyan szent, és nemcsak egy csomó szentimentális öregasszony elképzelésében élô néma, kegyes kis bábu. Sôt nem csupán szent, hanem nagy szent, a legnagyobbak egyike: óriási arányú! Nyilvános mentegetôzéssel és jóvátétellel tartoznék neki, hogy olyan sokáig nem ismertem a nagyságát; de ehhez egész könyv kellene, itt pedig csak néhány sor áll rendelkezésemre.

Csodálatos élmény egy új szent fölfedezése. Mert Isten dicsôséges és bámulatos minden szentjében, mindegyikben más- és másképpen. Nincs két egyforma szent; de mindegyikük hasonlít Istenhez, a maga mindenkitôl különbözô, sajátos módján.

Egészen megdöbbentett: hogyan jelenhetett meg egy szent a burzsoázia áporodott, cicomás, agyondíszített, kényelmes csúnyaságának és középszerûségének kellôs közepén. A Gyermek Jézusról nevezett Teréz kármelita volt, ez igaz. De olyan természetet vitt magával a kolostorba, amelyet a 19. századvégi francia középosztály háttere és gondolkodásmódja alakított ki és formált a maga képére, már pedig ennél önelégültebbet és érzéketlenebbet nehéz még elképzelni is. Szerintem ez az egy többé-kevésbé még a kegyelemnek is lehetetlen volt: hogy behatoljon a burzsoá önteltség rugalmasan ellenálló, hermetikus rejtekébe és igazán megragadja emögött a felület mögött a halhatatlan lelket, hogy ki tudjon valamit alakítani belôle. Legjobb esetben -- gondoltam -- ártalmatlan álszentek lehetnek az ilyen emberekbôl; de nagy szentek? Soha!

Persze ez a gondolat vétek volt mind Isten, mind embertársaim ellen. Káromló lebecsülése a kegyelem hatalmának, és módfelett szeretetlen ítélkezés.

Elôször akkor kezdtem érdeklôdni Lisieux-i Szent Teréz iránt, amikor elolvastam róla Ghéon értelmes könyvét. Szerencsés kezdet. Ha történetesen a minket elárasztó másikfajta Kis Virág-irodalom valamelyik példányára bukkanok, egybôl kioltotta volna lelkemben lehetséges tiszteletének gyenge szikráját.

Így azonban, alighogy valamennyire betekintettem Szent Teréz igazi jellemébe és lelkiségébe, azonnal és erôsen vonzódni kezdtem hozzá. Ez a vonzódás a kegyelem mûve volt, mert, amint mondom, egy ugrással átvitt ezer lélektani akadályon és idegenkedésen.

És itt van az, ami engem csodálkozással tölt el. Mert ez egyenesen fantasztikus. Teréz nem úgy lett szent, hogy megszökött a középosztálytól, nem úgy, hogy megtagadta, megvetette, elátkozta a középosztályt, vagy azt a környezetet, amelyben felnôtt. Ellenkezôleg: ragaszkodott hozzá, annyira csak ez összefér a jó kármelita életével. Mindent megôrzött, ami körülötte kispolgári volt és még nem volt összeférhetetlen hivatásával: vágyódó visszagondolását a ,,Les Buissonnets'' furcsa házára, ízlését, amely a cukrozott mûvészet felé vonzotta, kis angyalkák és pasztellszínû, báránykákkal játszadozó szentek felé -- a báránykák olyan gyöngék és bodrosak, hogy a magamfajtának betû szerint libabôrös lesz a háta. írt egy egész csomó verset, amelyekben az érzések ugyan csodálatraméltóak, de kétségtelenül a legközépszerûbb népszerû minták nyomán készültek.

Az ô számára érthetetlen lett volna, ha valaki is csúnyának vagy különösnek gondolja ezeket a dolgokat. Még csak eszébe sem jutott, hogy hûtlennek kellene lennie hozzájuk, gyûlölni vagy szidni, vagy anatémák alá temetni ôket. És nemcsak hogy szent lett, hanem az utóbbi háromszáz év legnagyobb szentje az Egyházban -- bizonyos tekintetben még nagyobb, mint rendjének két roppant reformere, Keresztes Szent János és Avilai Szent Teréz.

Mindennek a fölfedezése kétségtelenül életem egyik legnagyobb és legüdvösebb megalázása volt. Nem állítom, hogy megváltoztatta a véleményemet a 19. századi burzsoázia önteltségérôl: Isten mentsen! Ha valami felháborítóan csúf, akkor az csúf, és kész. Semmi kedvem sem volt gyönyörûnek mondani ennek a bizarr kultúrának a külsôségeit. De azt meg kellett engednem, hogy a szentség tekintetében mindez a külsô csúnyaság per se tökéletesen közömbös. Sôt mi több: mindez éppenúgy, mint minden más fizikai rossz a világon, igen jól lehet per accidens alkalom, vagy éppen másodlagos ok valami nagy lelki jóra.

Roppant élmény egy új szent fölfedezése. Annál is inkább, mert semmi köze ahhoz az élményhez, amikor a filmrajongó egy új sztárt fedez fel. Mit tehet az ilyen új bálványával? Bámulhat a képére, míg  beleszédül. Ez minden. De a szentek nem a szemlélôdés puszta lélektelen tárgyai. Barátaink lesznek, megosztják és viszonozzák baráti érzületünket és szeretetük félreérhetetlen zálogát adják a kegyelmekkel, amelyeket általuk kapunk. Most hát, hogy ez az új, nagy barátom volt a mennyben, barátságunknak elkerülhetetlenül befolyással kellett lennie életemre.

Az elsô, amit Lisieux-i Teréz tehetett értem, az volt, hogy viseljen gondot az öcsémre. (John Paul Merton két év múlva a háborúban hôsi halált halt. Elôtte azonban meglátogatta már trappista bátyját, aki ott hitoktatásban részesítette, megkeresztelkedett és elvégezte elsôáldozását. Ezidôbeli olvasmányai közé tartozott az ,,Egy lélek története'' is.)

* * *

November vége volt. A napok rövidek és sötétek.

Ennek a hétnek a csütörtökén, este, hirtelen ez az eleven meggyôzôdés töltött el:

,,Eljött az idô, hogy trappistának menjek.''

Honnét jött ez a gondolat? Csak azt tudtam, hogy egyszerre itt van. Hatalmas volt, ellenállhatatlan, világos, mint a nap.

Nincs mit halogatni tovább. Végére kell járnom ennek, egyszer-s mindenkorra, és feleletet kapnom. Beszélnem kell valakivel, aki elintézi az ügyet. Öt perc elég rá. És most van az ideje. Most.

Kit kérdezzek meg? Filoteus atya talán ott van a szobájában a földszinten. Lementem a földszintre, ki az udvarba. Igen, az ablakában világosság volt. Jól van. Menj be és meglátod, mit mond.

De ehelyett kimenekültem a sötétbe és a kiserdô felé indultam. Csütörtök este volt. A növendékek terme kezdett megtelni. Moziba indultak. De én ezt alig vettem észre. Az sem jutott az eszembe, hogy talán Filoteus atya is velük megy. A kiserdô csendjében lépteim csikorogtak a kavicson. Mentem és imádkoztam. A Kis Virág szobránál koromsötét volt. ,,Az Isten szerelmére, segíts!'' -- mondtam.

Visszaindultam az épületek felé. ,,Hát jó. Most aztán igazán bemegyek és megkérdezem. Ez a helyzet, atyám. Mit gondol? Menjek és legyek trappista?''

Még mindig világosság volt Filoteus atya szobájában. Vitézül bementem a hallba, de amikor vagy hat lábnyira megközelítettem a szobáját, mintha valami megállított és fizikailag a helyemen tartott volna. Valami szétmállott az akaratomban. Oldalba taszítottam az akadályt -- talán egy ördög volt --, azután sarkon fordultam és mégegyszer kirohantam.

Megint csak a kiserdôbe tartottam. A növendékek terme már majdnem tele volt. Lépteim csikorogtak a kavicson. Ott voltam az erdô csendjében, nedves fák között.

Nem hiszem, hogy valaha is volt pillanat az életemben, amikor a lelkem olyan sürgetô és sajátos kínt élt át. Egész idô alatt imádkoztam, tehát nem mondhatom, hogy akkor kezdtem imádkozni, amikor a szoborhoz értem; de ott határozottabbá vált az imám.

,,Kérlek, segíts. Mit tegyek? Nem mehet így tovább. Te is látod! Nézd, milyen állapotban vagyok. Mit kell tennem? Mutasd meg az utat.'' Minthogyha még több útmutatásra, vagy valami jelre lett volna szükségem!

Azt mondtam a Kis Virágnak: ,,Te mutasd meg nekem, mit tegyek.'' És hozzátettem: ,,Ha bejutok a monostorba, a te szerzetesed leszek. Mutasd meg hát, mit tegyek.''

Szánalmasan közel jutottam ezzel a helytelen imádsághoz -- határozatlan ígéreteket tettem, amelyeket magam sem értettem egészen, és valami jelet kértem.

Hirtelen, alighogy elmondtam ezt az imát, tudatára ébredtem annak, ami körülöttem volt: az erdônek, a fáknak, a sötét domboknak, a nedves éjszakai szélnek -- és azután, világosabban, mint mindez a kézenfekvô valóság, képzeletemben hallani kezdtem a Getszemáni kolostor nagyharangját, amint az éjszakába kondul. Szólt, szólt a harang a nagy szürke toronyban, mintha csak itt lenne az elsô domb mögött. A lélegzetem is elállt ettôl a benyomástól. Kétszer is utána kellett gondolnom, hogy rájöjjek: csak képzeletben hallom a trappista apátság sötétben zúgó harangjait. De mikor utóbb kiszámítottam az idôt, megállapítottam: pontosan akkortájt volt, amikor minden este, a kompletórium végén meghúzzák a harangot a Salve Reginára.

Mintha a harang megmondta volna, hol a helyem -- mintha hazahívott volna.

Ez a képzeleti jelenség olyan határozottsággal töltött el, hogy azonnal visszaindultam a kolostorba vezetô hosszú úton, el a Szûzanya szobra elôtt és a futballpálya túlsó végénél. Minden egyes lépéssel erôsebb lett az elszánásom, hogy most végetvetek mindezeknek a kétségeknek, minden habozásnak és kérdésnek és miegyébnek, elintézem ezt a dolgot és elmegyek a trappistákhoz, ahová tartozom.

Mikor az udvarba értem, láttam, hogy Filoteus atya szobájában elaludt a villany. Ugyanígy jóformán mindenütt. Mindenki moziba ment. Elfogott a csüggedés.

De még volt egy remény. Egyenesen továbbmentem az ajtón keresztül, be a folyosóra, és az atyák közös terme felé fordultam. Azelôtt soha még közelébe se mentem ennek az ajtónak. Sose mertem. De most fölmentem, kopogtam az üvegajtón, kinyitottam és benéztem.

Egyetlenegy ember volt bent: Filoteus atya.

Megkérdeztem, beszélhetnék-e vele, és a szobájába mentünk.

És ez volt minden aggodalmam, minden habozásom vége.

(Részlet A hétemeletes hegy c. önéletrajzból)


Sántha Máté: Kis Teréz humora;Humor

Sántha Máté: Kis Teréz humora

Olyan emberek életében, akiknek sokat kell szenvedniök, valóságos istenáldás a humor napsugara. Lisieux szentje, más nagy adományok mellett, ezt is bôséggel birtokolta. De tudatosan élt is vele.

A humor nem azonos sem a tréfával, sem az iróniával, sem a szatírával. Valamennyinél összetettebb és valamennyinél sokkal több. Lényege: komolyság és derû lebegô egyensúlya (,,mosoly könnyek között''), fölülemelkedés egy ellentéten, egy összeütközésen, de úgy, hogy közben nem szûnik meg a meleg, személyes érdekeltség. Úgy is mondhatjuk, hogy a humor genezise szeretetbôl való. Istenszeretetbôl: aki nagyon komolyan veszi Istent, az aligha tud túlzottan komolyan venni bármi mást. (Teréz pedig szenvedélyesen szerette Istent.) Emberszeretetbôl: az tudja csak letompítani a szívben az ütközések élét, ami persze nem csekély szenvedéssel jár. Azért a humor az érett emberség jele, és lényege szerint keresztény tulajdonság. (Ez nem azt jelenti, hogy csak anyakönyvezett keresztények sajátja, sajnos azt sem, hogy ezek közül sokaknak sajátja.) Amikor valakinek a humorát vizsgáljuk, világnézete, sajátos egyéni stílusa legbensejében járunk.

Ha Teréz önéletrajzi írásait ebbôl a szemszögbôl lapozzuk végig, a következô alaphelyzetet kell szem elôtt tartanunk: Egy nagy vágyaktól fûtött fiatal lány tizenötéves fejjel kikényszerítette a belépést a Kármelbe, ott fizikailag is, lelkileg is rengeteget szenved és a közeli halál elé néz, olyan élet után, amelyet emberileg ,,haszontalannak'' lehet látni. (Még nôvértársai sem voltak valami nagy véleménnyel róla.) Ez a helyzet enyhén szólva drámai (ma tragikusnak mondanák). Teréz mindennek világos tudatában van. Nem gondolhatunk arra, hogy írás közben ,,belefeledkezett'' emlékeibe, hiszen ezt sem fizikai állapota, sem az írás külsô körülményei -- a szabadidô rövid perceiben, minden kényelemtôl megfosztva, állandó zavarásnak kitéve -- nem engedték meg.

Még tovább részletezhetjük a sötét hátteret: Amikor Teréz gyermekkoráról ír, egy ,,elsüllyedt világról'' ír, amelyben elôször és utoljára volt problémátlanul boldog. Amikor a visszatekintô édesanyja leveleit idézi, szívében ott a korai halála ütötte életreszóló seb; amikor apjáról, az ô ,,Királyáról'' ír, egyre-másra fölmerül késôbbi keserves megpróbáltatásának emléke; a testvérek együttesének háttere az a hôsies belsô harc, amit -- elválások, s a kármeli találkozás után még nehezebb önlegyôzések formájában -- Isten szeretete megkövetelt tôle.

Ennyi sötétséget nagy világosságnak kell áthatnia, hogy a humor meleg fénye kisüssön belôle. Kinek ír Teréz? Annak, akit a földön legjobban szeret: Ágnes anyának (az egész ,,A'' kéziratot, vagyis élettörténetét). Neki akar örömet szerezni az üde emlékek fölidézésével. De elsôsorban -- az engedelmesség erejében -- Istennek ír, és hogy milyen lelkülettel, azt ô maga mondja meg: ,,A nagy szentek Isten dicsôségére dolgoztak, de én, aki csak kis lélek vagyok, egyedül az ô örömére dolgozom, és a legnagyobb szenvedéseket is elviselném, hogy csak egyetlenegyszer is megmosolyogtassam ôt'' (NV 7.16.3). Az írás is egy ilyen eszköz Isten ,,megmosolyogtatására''.

Még valamit ne hagyjunk figyelem kívül: Teréz fejlett forma-érzékét. A formai egyensúly megköveteli, hogy a sötét foltok világosakkal váltakozzanak. Nem véletlen az, hogy a kora gyermekség leírása mellett a humor vénája leggazdagabban árad a Kármelért folytatott drámai harc bemutatása során, annak ,,ellenpontjaként''. És aztán végsô hónapjainak hûségesen jegyzett mondásaiban.

Teréz humorának genezise után lássuk most egy-két jellemzô vonását. Talán legföltûnôbb az, hogy ez a humor a legtöbb esetben kedvessége mellett is nagyon fölülrôl néz, sôt éle is van, nem egyszer megközelíti az iróniát -- össze is téveszthetnénk vele, ha nem lenne benne sokkal több szeretet. De mindenesetre: nagyon tudatos tükrözés humora ez. Terézt ismerve csak természetes, hogy az éle legtöbbször saját maga ellen irányul. Pl. mikor a kislány büszke arra, hogy a ,,gyóntatóját'' fogadhatja (egyszer volt még csak gyónni -- és véletlenül senki más nincs otthon), vagy amikor világos nyári öltönyében a szakadó esô elôl be kell menekülnie a templomba, ahol éppen ünnepélyes gyászmise folyik csupa feketébe öltözött emberrel. Minden szem ôrá szegezôdik -- ,,és még nagyobb megalázásomra Isten megengedte, hogy Papa az ô patriarkális egyszerûségében egészen elôre vezessen; nem akarva szomorúságot okozni neki, igen kecsesen lépkedtem, és így egy kis szórakozást szereztem Bayeux derék lakóinak, miközben azt kívántam: bár sohase ismertem volna meg ôket...'' (Figyeljük meg itt is az imént említett hátteret: a szeretetét, és az alkalom szívszorongató komolyságáét: Bayeux püspökéhez készül, hogy megszerezze engedélyét a Kármelbe lépéshez.) Nem mulasztja el megemlíteni azt sem, hogy feltornyozta a frizuráját, csakhogy idôsebbnek lássék -- pontosabban ezt is apja beszéli ki a püspöki titkárnak, és az azután föl is emlegeti minden alkalommal. -- Vagy micsoda finom fölény nyilvánul meg abban, amikor leírja: Céline azt mondta neki (a karácsonyi kegyelem elôtt), még nagyon kicsi ahhoz, hogy bizalmasan beszéljen vele, nônie kell ,,egy zsámolynyit'': ,,Szerettem fölhágni erre a becses zsámolyra, mígnem fej fej mellett voltunk, és azt mondtam: beszéljen hát bizalmasan velem, de hasztalan igyekezet: mégis csak távolság választott még el bennünket!'' -- Elsô találkozása Gonzága anyával: Teréz bizalmasan közli az ô ,,nagy titkát'', hogy a Kármelbe akar lépni: ,,Mária Gonzága anya hitt a hivatásomban, de azt mondta nekem, hogy   9 éves jelölteket nem fogadnak be, és meg kellene várni, míg 16 éves leszek...''

Nemcsak éle, de egyenesen sava-borsa van ennek a humornak, amikor a rendben elfoglalt helyzetét, rendtársaival, jelöltjeivel való viszonyát jellemzi. Látjuk benne az elfogadás heroikus és sikeres igyekezetét, de azt is, hogy Teréz szeretete nem vak, nagyon is jól és élesen lát! Többnyire egy-egy finom stílusfordulat utal erre. Ott vannak a híres részletek: a nôvér, aki ima közben ,,furcsa zajt csap, mintha két kagylót egymáshoz dörzsölnének'', s ez Teréz finom hallásának embertelen kínt okoz, úgyhogy a veríték is kiveri, hát azért is figyelmesen odahallgat rá, ,,mintha valami elragadó koncert lett volna, és egész imádságom (ami egyáltalán nem a nyugalom imája volt) azzal telt el, hogy felajánlottam ezt a hangversenyt Jézusnak.'' Vagy amikor a mosókonyhában állandóan piszkos vízzel fröcskölik le, míg végül is ,,igazán élvezni kezdtem az asperziónak ezt az újfajta nemét és megfogadtam magamban: máskor is visszajövök erre a szerencsés helyre, ahol annyi kincset kap az ember.''

Nem véletlenül használtuk a ,,sava-borsa'' kifejezést sem, hiszen Teréz maga hasonlítja a noviciáitól kapott leckéket ,,jó kis salátához, jól megecetezve, jól megfûszerezve, semmi sem hiányzik belôle, csak az olaj, s ez annál ízesebbé teszi...

Szikrázó iróniává válik a leírás, amikor Gonzága anyának (a ,,C'' kéziratban, már súlyos betegen) lefesti, hogyan folyik az ô ,,írói munkája'': átlag minden tíz sor után megzavarja valamelyik jószándékú nôvér -- hol egy csokor virággal, hogy az talán költôi ihletet ad neki (holott ô jobban szeretné, ha nem szakítanák le szegény virágokat), hol egy kis szórakoztató csevegéssel, hogy el ne fáradjon a sok írásban, s.i.t. ,,Végül belefáradva abba, hogy folyvást nyitogassam meg csukogassam ezt a híres füzetet, kinyitok egy könyvet (amely sehogysem akar nyitva maradni) és elszántan azt mondom, hogy a zsoltárok és az Evangélium gondolataiból másolok Anyánk nevenapjára. Ez még igaz is, hiszen nem takarékoskodom az idézetekkel...''

Hogy pedig micsoda ,,magas véleménnyel'' volt arról a remekmûrôl, amelyet a fönt jellemzett körülmények között az engedelmesség teljes buzgalmával hozott létre, azt ezekbôl a sorokból tudhatjuk meg (Gonzága anyának): ,,Nem állhatom meg, hogy ne nevessek, mikor arra gondolok, micsoda aggályos gonddal írok össze Önnek annyi mindent, amit ugyanolyan jól tud, mint jómagam. Hát drága Anyám, én engedelmeskedem, és ha most nem érdeklik ezek a lapok annyira, hogy elolvassa ôket, talán elszórakoztatják majd öreg napjaiban, utána pedig begyújt velük, és így nem vesztegettem hiába az idômet...''

Még azt a mesterfogást is végbeviszi Teréz ,,kancsal'' humora, hogy máshová irányítja a tekintetet és máshová üt. Ilyen az a jelenet, amikor az övét keresô és közben az útitársaságtól lemaradó Teréz kénytelen a püspöki helynök, Msgr. Révérony kocsijába fölkérezkedni. Ô maga csapdába esett evetkéhez hasonlítja magát, amint kényelmetlenül feszeng az egyházi méltóságok között... De ennek a jelenetnek a hátterét akkor értjük meg igazán, ha összevetjük azzal a passzussal, amikor -- alig néhány sorral odébb -- egész szenvedélyes természetességével kitör az ellen: mennyire megvetik a szegény nôket, -- pedig azok közül sokkal több szereti a jó Istent, mint a férfiak közül, s a szenvedés idején is azok tartottak ki Jézus mellett. Kétségtelen -- mondja --, Jézus azért engedi meg, hogy a földön megvetés legyen az osztályrészük, mert Magának választotta ki ôket, és a mennyben majd megmutatja, hogy az ô gondolatai nem a ,,férfiak'' (hommes!) gondolatai, mert ott az utolsóknak hagyott nôkbôl elsôk lesznek...

Máskor a melankólia nosztalgiája tetszik át humorán: így amikor leírja egyetlen, balul sikerült kísérletét, hogy -- unokahúga példájára -- szánalmat keltsen maga iránt fejfájása miatt. Ekkor értette meg La Fontaine meséjét a szamárról, ,,aki'' nehéz patájával a kiskutyának járó becézgetésre aspirál, de csak botütéseket arat. ,,Én voltam a szamár...''. Különben a szamár-hasonlat még egy helyen fölmerül nála, amikor az ereklyevivô szamárhoz hasonlítja magát -- az emberek nem a szamárnak térdelnek le! Ez volt Teréz üdítô reakciója a dicséretre.

Meg kell még jegyeznünk, hogy kifejezésmódjában ez a humor éppen úgy át van itatva bibliai zamattal, mint Teréz egész stílusa. Pl. a nôkrôl írt iménti kitérô után így kanyarodik vissza tárgyához: ,,Egynél több ízben is megesett az utazás alatt, hogy nekem nem volt türelmem kivárni a mennyországot, hogy elsô legyek...''. Vagy: ,,Ha tudtam volna olaszul, megmondtam volna neki, hogy jövendô kármelita vagyok, de a bábeli torony építôi miatt ez lehetetlen volt ,, Az ,,Utolsó beszélgetések''-en végigvonul az ,,isteni Tolvaj'' motívuma, aki jön, hogy ellopja ôt -- és ô milyen boldogan segítene ebben neki! Az ajtó elôtt áll, aztán (ahogy a beteg egymásután vért hány) már be is lépett -- aztán sokáig nem esik róla szó. Hová lett? Teréz a szívére teszi a kezét: ,,Itt van a szívemben.'' Amikor három nôvére elszundít betegágya mellett, ujjával rájuk mutat: ,,Péter, Jakab és János!''

Olvassuk el misszionárius lelkitestvéreihez írt leveleit! Mennyi kedves, szinte évôdô derûbe öltözik testvéri szeretete (pl. a vértanúság ,,újévi jókívánsága'' és a ,,jövendô vértanú hajának'' ereklyéül kérése), hogyan derül a neki írt történeteken és igyekszik ízesen viszonozni (az ,,ördöngôs rák'' históriája!). Mikor Belliére atyának elküldi egyik utolsó képét, ezt írja melléje: ,,Rendesen mosolygósabb vagyok, de higgye el, Kistestvérem, ha a fényképem nem is mosolyog Önre, a lelkem szüntelenül mosolyogni fog, amikor Ön mellett lesz.'' Búcsúlevelében, hat héttel halála elôtt, derûsen emlegeti az égbe kapott ,,útlevelet'' (a betegek szentségének fölvételét), és sorolja fel az ,,örökséget'' (egy-két személyi tárgyat), amelyet elöljárója az ô halála után neki szán, de azt sem mulasztja el, hogy gratuláljon ,,új méltóságához'', Szent Lajos király szerepéhez egy színdarab elôadásában. Roulland atya azt írja neki, hogy olyan, mint a kisgyerek, most tanul beszélni (ti. kínaiul). Teréz válasza: ô meg hetek óta csak lolo-n (tejecske) él. A tréfás-kedves kifejezés mögött ki sejtené azt a hallatlan önlegyôzést, amibe a nagybetegnek az utált tej lenyelése kerül! Lelkitestvéreihez való viszonyát pedig így foglalja össze: ,,A nullának önmagában nincs értéke, de az egyesek mellé téve hatalmas lesz, föltéve, hogy a jó oldalra teszik, utána, nem pedig eléje!...'' Befejezésül áldást kér a ,,kis zéró''-nak.

Lapozgassuk a ,,Derniers entretiens''-t! Gyáva harcosnak mondja magát, akit annyit dicsérnek, hogy végül is elszégyelli magát és igyekszik méltó lenni a híréhez. Amikor nôvérei élete utolsó napjaiban kérdésekkel halmozzák el, a bírái elôtt álló Jeanne d'Arc-hoz hasonlítja magát, és azt mondja, ô is ugyanolyan ôszintén válaszol. A szúnyogok sokat kínozzák, de egyet sem akar megölni, mert ,,hiszen ezek az egyedüli ellenségeim, minthogy pedig a jó Isten azt parancsolta, bocsássunk meg ellenségeinknek, örülök, hogy valami alkalmat találok erre''! Mikor betegségének lefolyása rejtélyesnek tûnik társai elôtt és azt kérdezik: ,,Mitôl fog hát tulajdonképpen meghalni?'' -- így válaszol: ,,Hát a haláltól. Nem mondta-e meg a jó Isten már Ádámnak, mitôl hal meg? Így szólt hozzá: »Halálnak halálával halsz« (Ter 2,17). Ez igazán egyszerû!''

Szellemi fölénye lenyûgözôen szárnyal az agyonkínzott test fölött. Humora, egész viselkedésével együtt, a végsôkig leegyszerûsödik. Ismeretes jelenség a súlyos betegeknél: annyira a lényegig értek, hogy nehéz már velük közös hullámhosszra kerülni, s megnyilatkozásaik néha szinte nyersnek érzôdnek. (Bellière atyának írt egyik utolsó levelében mondja Teréz: ,,Nem tudom, mi van ma velem, Testvérem, mert egyre azt írom, amit igazán nem akarnék írni'') Terézt az objektív tapintatlanságtól megóvja finomsága, szeretete. Sôt most, a búcsúzás idején, több benne a szeretet -- Isten és ember iránt is --, mint valaha. Az a belsô küzdelem, amelyrôl humorának bizonyos ,,éle'' árulkodott, immár eltûnt. De éppen egyszerû közvetlensége olyan ellenállhatatlan, környezetének stílusával szembeállítva. Egy-két párbeszéd: ,,Szörnyû, amit szenved!'' -- ,,Nem anyám, nem szörnyû, de sok, sok... éppen olyan sok, amennyit el tudok viselni...'' (Halála vigiliáján.) -- ,,Hamarosan ott lesz hát a mennyben a szeráfoknál.'' -- ,,Ha hozzájuk kerülök, nem utánozom a példájukat, hogy az »Úr jelenlétében mind befödték magukat a szárnyaikkal« (Iz 6,2). Én ôrizkedni fogok attól, hogy eltakarjam magamat a szárnyaimmal.'' ,,Ön a szelídség és türelem angyala'' -- áradozik egy novicia. ,,Ó nem, nem vagyok angyal... Az angyalok nem tudnak szenvedni. Azért nem is olyan boldogok, mint én.'' -- ,,Nem fárad bele néha mégis a szenvedésbe?'' -- ,,Nem, dehogy! Ha nem bírom tovább, hát nem bírom. Punktum.''

És közben, mindig újra: ,,Nôvérkéim, azt szeretném, hogy örüljetek!'' (Emlékszünk: már pici korában ,,elkívánta'' anyját a mennyországba!) ,,Hacsak tudok, megteszek mindent, hogy vidám legyek és így örömet szerezzek.'' ,,Ha sokat szenvedek, örülök, hogy én vagyok az és nem egy tiközületek.'' Testvéreit is korholja: ,,A betegnél vidámnak kell lenni!''

Lehetetlen nem éreznünk a humor báját lelkivezetôjével folytatott beszélgetéseiben (aki a végsôkig nem értette meg ôt). Mikor azt hallja tôle, hogy bizonyára nehéz áldozat lesz nôvéreit elhagynia, így felel: hiszen egyáltalán nem hagyja el ôket, inkább még közelebb lesz hozzájuk halála után! Mikor pedig a Kármel elöljárója látogatja meg és megállapítja, hogy a ,,koronája'' még nem kész, ez a válasza: ,,Fôtisztelendô Prior atya, ebben bizony nagyon igaza van. Nem, a koronám még nincs kész, de a jó Isten már elkészítette!''

Mert ez az életstílussá vált humor szabadon, gáttalanul árad abban a módban is, ahogyan Teréz Istenrôl és Istennel beszél. ,,Az égben a jó Istennek mindig teljesítenie kell az én akaratomat, mert én itt a földön sohasem cselekedtem a magam akarata szerint.'' -- ,,Úgy örülök, hogy nem kértem Istentôl a szenvedést. Ezért hát kénytelen bátorságot is adni hozzá.'' Mikor Ágnes anya azokról a megvilágosításokról beszél neki, amelyeket egyesek a mennyországról kaptak: ,,Nekem semmi más megvilágosításaim nincsenek, mint amelyekkel a semmiségemet ismerem föl. De ez többet ér, mint a hitrôl szóló megvilágosítások.'' -- ,,Életem végéig jogom lesz apró butaságokat elkövetni anélkül, hogy a jó Istent megsérteném.'' -- Apró könnyebbülés-kéréseinek ismétlôdô refrénje: ,,Ha nem teszed meg, még csak annál jobban foglak szeretni!'' -- ,,Holnap még rosszabb lesz! Hát annál jobb!'' -- Odáig terjed ez, hogy a jó Isten ,,már nem tud mit kezdeni'' vele. Teréz különben is ,,javíthatatlan''; kéziratának egyik utolsó lapján írja: ,,Szeretett Anyám, látom, nem javulok meg soha, íme hol vagyok megint a tárgyamtól ezzel a sok tudós értekezésemmel; bocsásson meg kérem, és engedje meg, hogy legközelebb újrakezdjem, mert másképpen nem tudom!'' És hat héttel halála elôtt, mikor arra hivatkozik, hogy ô nem földi fegyverekkel, hanem a ,,Lélek kardjával'' hadakozik, azonnal tréfára fordítja a szót: ,,Még tegnap este is használtam a kardomat egy novicia ellenében. Azt mondtam neki: »Fegyverrel a kezemben fogok meghalni« ''

Búcsúzzunk Teréz humorától a halálos ágyon, a halállal szemközt. Szeptember 29-én, a halála elôtti napon, kínosan hörögve, fulladozva fekszik ágyában. Délben így szól a priorisszához:

,,Anyám, ez a halálküzdelem? Hogy is fogok meghalni? Sohasem fogok érteni hozzá, hogyan haljak meg...''


Könyvek

Ida Friederike Görres: Das verborgene Antlitz. (A rejtett arc) Eine Studie über Therese von Lisieux. Thomas Morus Verlag, Basel -- Herder Verlag, Freiburg i. Br. 1944, 450 o.

A közelmúltban elhunyt írónô ôszinte tisztelôje volt Kis Szent Teréznek. A korában rendelkezésre álló irodalmat alaposan átkutatta. Érezte azonban, hogy könyve ,,nem igényelheti azt, hogy kimondja a végsô szót'' a Szent ügyében (Elôszó, IX. o.). Célja az -- amint a könyv címe is mutatja --, hogy emberileg közelítse meg a szent személyét, lelkületét. Fel akarja fedezni korlátait is, mert éppen ezek -- jóllehet csalódást okoznak tisztelôiben -- tanúsítják azt, hogy ,,csodálatos az Isten szentjeiben'' (X. o.).

Csak az a kérdés, hogy miben és hol fedezi fel az írónô Szent Teréz esetében ezeket a ,,korlátokat''. Hans Urs von Balthasar egyik cikkében (Der ,,Kleine Weg'', Deutsche Tagespost, 5/6 Jan. 1973, 14. o.) igen találóan jellemzi a könyvet. ,,Az életszentség sima homlokzata'' kihívja a pszichoanalitikusok támadását, és a lelki komplexek egész sorozatát fedezik fel. Balthasar szerint Görres könyve éppen pszichoanalízisével a napjainkban sokat vitatott Six-féle Teréz-életrajz elôfutára.

Görres végigkíséri Teréz lelki fejlôdését. Be akar hatolni a személyiség örök problémáiba; öröklöttség, nevelés, környezet játszanak itt közre. Sokszor az az olvasó érzése, hogy ügyes ügyvéddel áll szemben: úgy irányítja a vádlott vallomásait, hogy az elôre kigondolt, s ráadásul imponáló képet adja a helyzetrôl. Ennek ellenére nagyon hálás a közönség Görres könyvéért. A német olvasóközönség jórésze ezzel a könyvvel ismerte meg igazán a Lisieux-i Szent ,,rejtett arcát''. S a könyv minden sorából kiérezhetjük: az írónô rokonszenvezik a Szenttel.

Utolsó fejezetében ,,a megdicsôülés titkáról'' ír. Amint a fejezet mottója mutatja (,,Nem tehetem az enyémmel azt, amit akarok?'' Mt 20,15), az írónô elejti a magyarázat lehetôségét. Csak Istenben találunk rá magyarázatot. ,,Az emberi sors és titkainak értelmezése a földön csak tapogatózás és találgatás marad'' -- írja az utolsó sorokban. Számára tehát ,,a lisieux-i Szent rejtett arca továbbra is fátyolozott marad'' (432. o.).

Görres még megérte a kritikai kiadások idejét (1956, stb.). Könyvét ismét átdolgozta. 1957-ben jelent meg Das Senfkorn von  Lisieux (Lisieux-i mustármag) címen. De lényegében megmaradt régi álláspontján. Legjobban mutatja ezt az a tény, hogy könyve a kilencedik kiadástól kezdve (1964) ismét a régi címet hordja.

Sz. M.

Hans Urs von Balthasar: Therese von Lisieux. Geschichte einer Sendung, Verlag Jakob Hegner, Köln, 1950, 344 o.

A szerzô ismert hittudós, lelki író. Tagja a centenáriumi kiadóbizottságnak is. Könyvének tulajdonképpeni célja az, hogy Kis Szent Teréz példáján mutassa be az életszentség teológiáját. Sajátos példa, amint alcíme is mutatja: egy küldetés története.

Von Balthasar elôre megfogalmazott elmélettel dolgozik. Ebbe a keretbe szorítja bele Terézt. Ezt az elvet vezeti végig hármas könyvében: az életszentség lényege, állapot és a tan, a ,,kis út''. Balthasar teológus. Teológiai fejtegetései nem elvont, száraz viták. Lelki könyvnek szánta mûvét, mély teológiai megalapozással.

Sokszor az az érzésünk, hogy a híres tomista-molinista vita újul fel: a kegyelem és a szabadakarat közremûködésének csodálatos, megfejthetetlen titka. Balthasar a kegyelmet lépteti elôtérbe, mint a tomisták, az emberi szerep háttérbeszorításával. Ebben a teológiai keretben jelenik meg elôttünk Teréz élete, ,,küldetésének'' története. Teréz szent, nagy szent. De voltak még ilyen nagy egyéniségek a lelkiélet történetében. Isten azonban ôt választotta ki, hogy korunk figyelmét ismét az Evangéliumra terelje: a kis út a kereszténység hétköznapi, járható életszentsége.

Nem kezdünk teológiai vitát a könyvvel. Írója ugyancsak mestere tudományának. Tudja, mit írt. De emberileg hajlunk arra, hogy Teréz mellé álljunk, anélkül, hogy a kegyelem szerepét csökkentenénk. Teréz is érezte és vallotta, hogy küldetése van a világhoz, és mégis életrajzában egyebet sem akar tenni, mint megénekelni az Irgalmas Szeretetet. De Teréz szeretete is nagy volt, emberileg végtelen, és ezzel érdemelte ki kiválasztottságát, küldetését. Nézetünk talán nem illik a könyv teológiai keretébe. De ez nem is fontos. Utóvégre a kegyelem és a szabadakarat együttmûködése mindig titok marad. S ezt a szentek tudták a legjobban.

Balthasar két ,,hibát'' fedez fel a Kis Szent életében. Kibeszélte nôvéreinek a csodás gyógyulás látomását, a Szûzanya mosolyát, s ezzel a csodás gyógyultak kategóriájába került. Elvágta maga elôtt az utat, hogy töretlenül fejlôdjék lelki küldetése irányában. Csak hosszú küzdelem után talált ismét magára, Balthasar szerint. A másik hibát az író szerint nem is Teréz, hanem gyóntatója követte el. Kijelenti eskü alatt, hogy gyónógyermeke sohasem követett el halálos bûnt. Ezzel megvonta Teréztôl a lehetôséget, hogy igazán együttérezzen a bûnösökkel. Mindig a bûnösök oldalán áll, de nem mint egy közülük, csak mint képviselôjük. Balthasar úgy sejti, hogy ezt a ,,hibát'' csak a halálos ágy tapasztalatai irtották ki végleg Terézbôl...

Az elfogulatlan vizsgálat nem talál a fenti két esetben sem hibát. Teréz, a kiskorú Teréz mindenrôl beszámol nôvéreinek, éppen a gyógyulás körülményeit hallgatta volna el? S ráadásul nôvére maga kérlelte. Teréz maga írja, hogy gyermekkorában átment az aggályosság lelki betegségén. A gyóntató ünnepélyes kijelentése éppen ettôl szabadította meg. Teréz egész életén át hálás is volt ezért.

Ennek ellenére Balthasar könyve a mai napig nagy szolgálatot tesz a hittudománynak és Teréz tisztelôinek. Francia kiadását maga ellenezte. Amikor írta, nem volt még kezében az önéletrajz kritikai kiadása. Késôbb átdolgozta könyvét, de lényegében, beosztásában ugyanaz maradt. A Dijoni Erzsébet nôvérrôl írt könyvével együtt jelent meg újra közös kötetben 1970-ben, Schwestern im Geist. Therese von Lisieux, Elisabeth von Dijon címen (Johannes Verlag, Einsiedeln, 472 o., ebbôl Terézé 350 o.). Könyvének fontosságát és tekintélyét mutatja az a tény is, hogy a centenáriumra francia fordításban is megjelent.

Sz. M.

P. Joseph Piat OFM: Histoire d'une famille. Une école de sainteté. Le foyer où s' épanouit Sainte Thérèse de l' Enfant-Jésus. (Egy család története. A szentség iskolája. Az a családi tûzhely, ahol a Gyermek Jézusról nevezett Szent Teréz kibontakozott.) Office Central de Lisieux, 1946, 452 o.

Piat, a ferences atya, nyugodtan mondhatjuk, hogy krónikása lett Kis Szent Teréz rokonságának, a Martin-családnak. Amellett, hogy sok könyvet szentelt Teréz lelkiségének, megírta testvérei életét is (Mária. Céline, Léonie, Marie Guérin, a Szent unokanôvére, stb.). De Szent Teréz megértésének szempontjából ez a legjelentôsebb könyve.

Komoly kutató munkát végzett az atya. Kezünkbe adja annak a környezetnek, családnak a történetét, amelyben Szent Teréz életének döntô éveit élte. Kirajzolódik a szerzetesi életre hajló apa képe, megjelenik az önfeláldozó, dolgos édesanya, majd sorra a testvérek. Mindez a fennmaradt családi levelezés (kiadták Correspondance familiale címen, Office Central de Lisieux) és korabeli dokumentumok alapján. Ez a megalapozottság emeli Piat atya könyvét az elsôrangú források közé.

A könyv a szülôk sírjáig kíséri a család történetét. Ekkor lép be az utolsó Martin-lány a lisieux-i kolostorba, s ezzel a család nevét a klauzúra zárja el a világtól.

A könyvet már több nyelvre lefordították. A Sankt Benno Verlag rövidítve zsebkönyv alakjában adta ki (Geschichte einer Familie). Az újabb francia kiadások az utolsó fejezetben már beszámolnak a szülôk megdicsôülésérôl is. Megindult a boldoggáavatási perük. 1958-ban kiemelték Isten szolgáját és szolgálóját, Louis és Zélie Martint a lisieux-i temetôbôl, s azóta leányuk bazilikájának a tövében nyugszanak. Sírjuk fölött Teréz szobra mosolyog. Saját szavait vésték rá: ,,Isten inkább az éghez, mint a földhöz méltó szülôket adott nekem!''

Sz. M.

Gabriel Garonne: Ce qui croyait Thérèse de Lisieux. (Amit Lisieux-i Teréz hitt) Ed. Mame Tours, Paris 1968.

Garonne, a keresztény nevelés kongregációjának bíboros-prefektusa, tagja Szent Teréz összes Mûvei Centenáriumi Kiadó Bizottságának. Zsebkönyv-alakban jelent meg ez a kedves mû: katekizmus, Kis Szent Teréz hitének katekizmusa!

Csodálkozva látja az olvasó, hogy Szent Teréz minden hitigazsághoz hozzászólt, mindenre volt szava. Hite mély alapokon állt. Nem gyermeki hit volt, hanem a felnôtt érett hite. Elég végignézni a könyv fejezeteit (követi a katekizmus beosztását), s meggyôzôdhetünk arról, hogy Teréznél éppen úgy, mint Szent Pálnál a ,,rationabile obsequium'' (Róm 12,1), az értelmes hódolat volt a döntô.

Csak néhány példát. Valóságérzete és igazságszeretete oly nagy, hogy nem tûri az alaptalan képzelôdést. Nem talál tetszést a korában divatos apokrifeken nyugvó Jézuska-legendákban. Lelkét csak az igazság táplálja. Megérzi azt is, hogy a Szûzanya tisztelete nem meddô csodálat, hanem járható út. Szûz Mária inkább édesanya, mint királynô.

A könyv végére érve osztjuk Jean Guittonnak, a Francia Akadémia filozófusának véleményét: Teréz zseni, vallásos lángész. Hite a mi hitünk. Hitkételyei és az ellenük folytatott ésszerû, sikeres harc teszi ôt igazán nôvérünkké.

Sz. M.

A. Combes: Theresia vom Kinde Jesu. Die Heiligen in ihrer Zeit (hrsg. Peter Manns) II. Matthias-Grünewald-Verlag, Mainz 1966. 464--468. o.

André Combes mintegy 25 évvel ezelôtt kezdte azokat a kutatásokat, amelyek során lassan kibontakozott Kis Teréz ,,igazi arca''. Az iratok kiadásán kívül 1948 és 1962 között nyolc munkát írt lelkiségérôl. Lélektani elemzése eléggé különbözik Six írásaitól. Ebben a reprezentatív gyûjteményben, miután végigment életének nevezetes eseményein, a következôkben próbálja összefoglalni szentünk lelkiségét:

Amikor Teréz életszentségét és a lelkiéletrôl szóló tanítását teológiailag értelmezik, még mindig az a baj, hogy túlságos leegyszerûsítéssel csakis a ,,lelki gyermekség''-rôl beszélnek. Holott ô maga sohasem idézte még csak az Úrnak erre vonatkozó szavát sem (Mt 18,3).

Lelkiségének legelsô lényeges vonása a Jézus iránti mindenekfölötti szeretet: jobban akarja szeretni, ,,mint valaha is szerették'', soha semmit nem akar tôle megtagadni és inkább meghalna, mint a legcsekélyebb szándékos hibát elkövesse. Ez a szenvedélyes és kizárólagos, a vértanúság és a lelkek szomjazásában kivirágzó szeretet egész életének és hôsies szenvedésének alapja és magyarázata.

A második lényeges jegy az életszentség problémájának misztikus megoldása. Teréz szeretô vágyában a legmagasabb tökéletességre vágyódik. Fölismeri, hogy magától képtelen erre, de egyben fölfedezi -- éspedig már az Ószövetségben, amelybôl a Kármel mindig erôsen táplálkozott -- Isten anyai hozzánk hajlását. Ami neki lehetetlen, az elérhetôvé válik ,,Jézus karjaiban'', ebben az isteni ,,felvonóban''.

Ennek értelmében alakul -- és ennek a motívumnak horderejét még nem ismerték föl eléggé a tanulmányozók -- szerzetesi hivatása is. Teréz nem Isten igazságosságának kínálja fel áldozatul magát, mint nôvérei, hanem irgalmas szeretetének, hogy így szabad utat nyisson annak a végtelen gyöngédségnek, amelyet az Úr a lelkekre kíván árasztani. Ez a szemléletmód nem zárja ki az igazságosságot, de egészen ,,a szeretet köntösében'' szemléli.

Így jut el azután az Egyházban reá váró szerep fölfedezéséhez: az ô hivatása a szeretet, ennek erejében mindenné lehet.

Itt kapcsolódik misztikájának egy további ismertetôjele. Amikor a tökéletes szeretet szellemében igyekszik élni, rájön az Úr szeretetparancsának központi, mindent átfogó jelentôségére: Istent csak abban a mértékben szeretjük, amilyen mértékben szeretettel vagyunk testvéreink iránt. Úgy akar szeretni mindenkit, mint Jézus, s ezzel az elszánt odaadással fogadja hitellenes kísértéseit is, mert így igazán ,,a bûnösök asztalához'' ülhet.

Belsô logikával folyik ebbôl egy további sajátosság: Teréz meg van gyôzôdve arról, hogy a gyengeség és kicsinység nem akadálya a tökéletes életszentségnek, föltéve, hogy a lélek ,,teljes bizalommal rábízza magát Jézus végtelen irgalmasságára''. Ezért kéri az Urat, ,,válassza ki ilyen kicsiny, áldozatkész lelkek egész seregét, akik méltók az Ô szeretetére''.

Végül: mindez a sajátosság nem a villámszerû kinyilatkoztatások ragyogásában jelenik meg, hanem a hit homályos világosságánál. És még ennek a hitnek is a legkeményebb próbákat kell kiállania. Teréz misztikájában a teológiai erények tiszta természetfölötti jellege diadalmaskodik a Szentlélek ösztönzésével és vezetésével. Szeretetbôl fakadó tökéletes önátadása reményt támaszt lelkében, de ez a szeretet csupán hitbôl él. Erre céloz Teréz, amikor ,,a lelki gyermekség kis útjáról'' beszél. Ez pedig az Egyház legbensôbb lényege és magának az evangéliumi örömhírnek magva.

S. M.

M.-D. Poinsenet OP: Therèse de Lisieux, témoin de la foi (Lisieux-i Teréz, a hit tanúja). Mame, Paris 1971, 416 o.

A francia domonkos szerzetesnô egyike a modern hagiográfia népszerû úttörôinek. Marillac Szent Lujzáról, Keresztes Szent Jánosról, Nagy Szent Terézrôl, Szent Domonkosról, Szentháromságról nevezett Erzsébet nôvérrôl szóló írásai már több nyelven megjelentek. Terézrôl írt könyve voltaképpen életrajz, olvasmányos, a terézi szövegek alapján hitelesen felvázolt élet-kép. Részletesen idôzik gyermekéveinek leírásánál; a kegyelem átalakító munkáját és a gyermeklány hûségét állítja a történések középpontjába. Poinsenet nem elemez, hanem intuitív módon tapintja ki Teréz belsô fejlôdésének vonalát; ,,láttatja'' a külsô körülményeket, imitt-amott elmondja reflexióit. Az ismert jeleneteket fiktív párbeszédekre bontja -- természetesen a hiteles dokumentumok alapján -- és így szinte filmszerûen vetíti az olvasó elé Lisieux Szentjének életét. Az utolsó évek montázsa kissé elnagyolt; pedig itt lett volna igazán szükség ,,lassított felvételre!'' -- A filmszerûséget támogatják a könyv illusztrációi: elsôsorban nem az ismert Teréz-fényképek, hanem az életét körülfogó tárgyak, helyek, személyek képei, a lisieux-i kármelrôl készült felvételeket is beleértve. -- Poinsenet a nagyközönségnek akarja bemutatni Lisieux-i Szent Terézt. Stílusa hûen szolgálja ezt a célt: eleven, életszerû; szókincse az akkori és a mai francia nyelv sava-borsával ízes. Módszere azt bizonyítja, hogy egy szent életét több oldalról is meg lehet közelíteni hitelesen. -- A zsebkönyv-forma is a nagyközönség igényeit kívánja kielégíteni.

M. E.

Jean-François Six: La véritable enfance de Thérèse de Lisieux. Névrose et sainteté. (Lisieux-i Teréz igazi gyermeksége. Neurózis és szentség.) Seuil, Paris 1972, 288 o.

Charles de Foucauld életének és lelkiségének szakértôje 15 évi kutatás és eszmélôdés után fogott hozzá, hogy a lélekelemzés módszereivel megrajzolja Martin Teréz ,,igazi életútját''. Mint a Nemhívôk Titkárságának munkatársa sokat foglalkozott a hitetlenség jelenségével: úgy érzi, Terézt is áthatolhatatlan falak vették körül, beleértve az érezhetô hit hiányát is, ezért fordul különös rokonszenvvel a hitbôl élô Teréz felé. Teréz szentségét -- hûségét a kegyelemhez -- nem úgy vizsgálja, mint valami ,,angyali jelenséget'', hanem szemügyre veszi a korát meghatározó társadalmi, politikai, lelkiségi áramlatokat is. Az embert akarja újraalkotni. Six realista, és meg van arról gyôzôdve, hogy Teréz is az, csak újra fel kell ôt fedezni. Ezzel párhuzamosan hiányt is akar pótolni. Úgy látja, hogy sokan és sokat beszéltek a ,,lelki gyermekség útjáról'', de Teréz gyermekéveinek igazi elemzéséhez senki sem mert hozzákezdeni. Az író nem vallja magát Freud tanítványának, de a legerôteljesebb módszerekkel folytatja a mítoszrombolást, elszántan forgatja a pszichoanalízis néha kétélû fegyverét. Állítja, hogy a gyermekkor élményei meghatározó szerepet játszottak Teréz életszentségének kialakulásában: a fiatal lány egyrészt felvette a harcot gyermekéveinek lehúzó erôi ellen, másrészt asszimilálva azokat -- a kegyelem segítségével -- túllendült rajtuk. A kegyelem a természetre épít. Six biztos a kegyelem munkájában, ezért elsôsorban az emberi természet, a tudatalatti csak többé-kevésbé felfedhetô történései érdeklik. -- Szúró-vágó bonckéssel nyúl Teréz szüleinek szerinte idealizált alakjához is, a keze alól kikerült két nagyon sötét portré realitását sok kritikusa kétségbevonja. Alençon, Lisieux morbid világának ábrázolása kétségtelenül nem ment a túlzásoktól. A Martin-lányok sem kerülik el ezt a mikroszkopikus vizsgálatot: neveltetésük, intellektuális felkészültségük rajza nem sok hízelgô adatot tartalmaz. Teréz egy janzenista szellemû, halállal árnyékolt család utolsó virágjaként az élet, a remény, az abszolút bizalom és szeretet szentje lesz; de ennek a ,,sikernek'' ára: gyermekéveinek emberfeletti belsô szenvedése, küzdelme. Six elemzéseinek középpontjában Teréznek ez a reménytelen élet-halálharca áll; sziszifuszi erôfeszítéseit, látszólag kilátástalan harcát a kegyelem váltja át gyôzelemre. Teréz 1886 karácsonyán, ,,megtérése'' napján indul el a ,,gigászok útján'', ahol már ,,gyôzelmet gyôzelemre halmoz''. -- A szerzô a dokumentumok százait sorakoztatja fel, hogy már elôre kivédje a várható -- és bôségesen jelentkezô -- kritikusok bírálatát. Bár könyve sok jogos ellenvéleményre adott alkalmat, érdeme, hogy eddig ,,járatlan utakon járva'', az élô Terézhez jutott.

Jean-François Six: Thérèse de Lisieux au Carmel. (II. kötet) Seuil, Paris 1973, 402 o.

Six Lisieux szentjének századik születésnapján tesz pontot tervezett trilógiájának második, Teréz kilenc és fél éves szerzetesi életét elemzô kötetének végére. Talán most nem fog megbotránkoztatni senkit, írja bevezetôjében, de ellenvéleményekkel most is számol. A történész alaposságával és tárgyilagosságával ad képet a múlt század utolsó évtizedeinek francia társadalmáról, az antiszemitizmus, a nyárspolgári gondolkodásmód megnyilvánulásairól, a szabadkômûves mozgalom fellendülésérôl, a nôi emancipáció elsô tapogatózó lépéseirôl, hogy aztán megállva a lisieux-i kármel elôtt, egy hatalmas kérdôjelet rajzoljon annak kapujára. Az olvasó megismerkedhet a kolostor alapításának körülményeivel, a franciaországi kármelek sajátos lelki atmoszférájával. Six felvázolja három, a lisieux-i kármel szellemét is meghatározó szerzetesnô portréját, ezek nyomán a kor életszentség-eszményét, az isteni igazságosságnak önmagukat áldozatként felajánló kármeliták hajmeresztô vezekléseit, életstílusát. Ebbôl a miliôbôl nô ki Teréz, akinek útja egyszerû, akinek élete: ,,a szeretet története''  (histoire d' amour).

Forrásként, a helyreállított önéletrajzi írások mellett, elsôsorban Teréz költeményeit és leveleit használja fel. Szemmel láthatóan nem tud kibékülni Ágnes anyával (Paula), aki -- mondja -- elszürkítette Teréz írásait, aki húga eredeti gondolatait önkényesen a maga szájaíze szerint alakította. Ezért csak óvatosan idéz a ,,Derniers Entretiens'' (Utolsó Beszélgetések) Ágnes anya által kompilált szövegébôl. Az igazi Terézt akarja elénk állítani, aki kezdettôl fogva a maga útját járja, aki radikálisan szakít a kor klerikális, lelki arisztokrata felfogásával, aki a bûnösöknek és hitetleneknek nem anyja akar lenni, hanem kenyerüket megosztó nôvére, aki kontesztál minden faji megkülönböztetés, felsôbbrendû magatartás ellen, aki vallja a kegyelem ingyenességét és elfogadva saját semmiségét a végtelen szeretet felé lendül és akar lendíteni másokat, egyszóval: aki Isten szeretetébe akarja öltöztetni a világot. Fiatalos dinamizmussal és korát meghazudtoló bölcsességgel keresi és találja meg hivatását abban az Egyházban, amelynek Krisztus jegyeseként az az elsôdleges küldetése, hogy szeressen. ,,Megértettem, hogy a szeretet minden hivatást egybefoglal, hogy a Szeretet minden, hogy átfog minden idôt és minden helyet... egyszóval: hogy a Szeretet örök. Akkor eszeveszett örömömben felkiáltottam: Jézusom, Szerelmem... végre megtaláltam hivatásomat, az én hivatásom a Szeretet! Igen, megtaláltam a helyem az Egyházban, s ezt a helyet, Istenem, Te adtad nekem... Az Egyház Szívében én a Szeretet leszek... így minden leszek... Így minden álmom valóra válik ! ! !''

Six megdöbbentô realizmussal és a pszichológus éleslátásával mutatja be, hogyan élte meg ez a minden szempontból érett fiatal nô ezt a szeretet-hivatást, hogyan ment el a végsôkig: vállalva a szerzetesi élet monotóniáját, a fizikai szenvedéseket, a hitetlenség kísértésének iszonyú sötétségét, társai értetlenségét, a magányt. Teréz ,,szíve egy atomját sem akarta megtartani magának'', így teljesen birtokába vette ôt a Szeretet, Krisztus.

Teréz üzenete azt tanúsítja, hogy ez a fiatal kármelita eljutott az evangélium szívének megértéséig: Jézus a bûnösöket hívja, akiket átalakít szeretetével. Akit pedig Isten szeret, az képessé lesz arra, hogy szabadon válaszoljon erre a szeretetre. Teréz élete nem volt más, mint szabad válasz, teljes odaadás a Végtelen Szeretetnek.

Ezt a forradalmian egyszerû életutat rajzolja meg Jean-François Six mûve.

Magyar Erzsébet

René Laurentin: Thérèse de Lisieux -- Mythes et réalité. Beauchesne, Paris 1972. 240 o.

René Laurentin, az ismert zsinati szakértô, mariológus, Lourdes és Bernadette krónikása, Terézrôl szóló összefoglaló jellegû mûvében az igazságkeresés, a reális szintézis-alkotás feladatát tûzi maga elé: éppenúgy szembeszáll a Teréz életét és környezetét jóhiszemûen meghamisító beállítással, mint a szimplifikáló dicsôítés mûvelôivel, vagy a pszichoanalízis bizonytalan talajára került lélekelemzôkkel. A szerzô született újságíró: érdekfeszítô stílusban tálal olyan meghökkentô párhuzamokat, mint Lisieux Szentje és Szent Pál, Aquinói Szent Tamás, Szent Johanna, Luther Márton; ismert tanulmányok alapján mutat rá Bernanos, ill. Bergson mûveinek terézi motívumaira; de kitér Edith Piaf 1969-ben megjelent bestseller mûvére is, amelyben a szerzô -- saját tapasztalatai alapján -- bemutatja a prostituáltak Teréz iránti áhítatát. -- Az irodalomtörténeti csemegék után Laurentin is végigjárja Teréz életét: könyvének ez a része vetekszik egy jólkomponált detektívregény izgalmasságával. Széttolja a látványos kulisszákat, benéz szobák, cellák, lelkek rejtekeibe... Gombostûfejre szúr embereket: nagyon is emberi jelenetek csetlô-botló szereplôit, hogy valamennyit az igazság fényébe állítsa. Tisztázni akarja Gonzága anya szerepét, egyéniségének fény- és árnyoldalait is. Rá mer mutatni azokra a korlátokra is, amelyek Teréz életét keretezték, aki ezek ellenére túl tudott nôni korán, családján, társadalmi miliôjén, a kármelen... Teréznek ez a ,,csendes forradalma'' -- az emberi szabadság és az ingyenes kegyelem csodája -- a sokat emlegetett ,,kis út'' lényege. Misztérium: a Szeretet misztériuma. -- Laurentin szép kiállítású, áttekinthetôen megszerkesztett mûvét részletes, rövid bíráló szempontokat is feltüntetô bibliográfia, valamint hasznos kronológiai összefoglalás egészíti ki.

M. E.

Guy Gaucher: La passion de Thérèse de Lisieux (4 avril -- 30 septembre 1897). (Lisieux-i Teréz szenvedése.) Desclée de Brouwer, Paris 1973, 260 o.

Guy Gaucher Bernanostól pártolt át Lisieux Szentjéhez, ,,a modern idôk legnagyobb szentjéhez'' (X. Pius). Jelen munkáját hosszú kutatás, tanulmányok elôzték meg: a szerzô teljesen otthonos a Teréztôl származó és a Terézrôl szóló hatalmas irodalomban. A szó szoros értelmében megigézte ôt a fiatal kármelita, ,,a szeretetnek odaadott élet'' beteljesedése. Könyvének vezérfonalául a Derniers Entretiens szolgált, ennek kronológiai menetébe illeszti a levelek, visszaemlékezések megfelelô részeit. Gaucher néhány markáns vonással megrajzolja Teréz korát -- kortársai voltak Dreyfus, Rostand, Lenin, II. Vilmos, Charles de Foucauld --, környezetét, a normandiai kisvárost és a lisieux-i kármelita kolostort. Teréz ismeretlen maradt, rejtett, pedig ,,az óriások útján futott''; itt találkozott a betegséggel. Gaucher Teréz ágya mellé vezet minket, ahol tanúi lehetünk szavainak, fulladozásának, tréfáinak, egyszerû önátadásának. el-elhangzó jajainak. A halál elôtt álló fiatal nôvér ,,Varázshegye'' egy sötét betegszoba, társasága a több-kevesebb megértést tanúsító nôvérek. Gaucher klinikai pontossággal elemzi a betegség lefolyását és Teréz belsô fejlôdését egészen a ,,Consummatum est''-ig. Teréz olyan beteg, mint bárki más: felindul, könnyen sír, szenved minden kis zörejtôl, az elkerülhetetlen tapintatlanságoktól, félreértésektôl, a mindaddig elképzelhetetlen kísértésektôl, a reménytelenségtôl, a halálfélelemtôl... De ugyanakkor vidám, szellemes, szójátékokat gyárt, környezete szerint: sugárzik az örömtôl. Békéje megingathatatlan. A szerzô, bár szigorúan tárgyilagos, nem tudja titkolni csodálatát: hosszú fejezetben elemzi a halállal vívódó Teréz kiteljesedett jellemét, észrevétlen hôsiességét.

A ,,kis útról'' Teréz már nem beszél, üzenete már elhangzott. Most életével mutatja be a bizalom és szeretet útját, azt is mindig csak a jelen pillanatban. Azt szereti, amit Isten éppen küld -- ez a titka állandó békéjének és örömének. Nôvére, Ágnes anya jegyezgeti szavait, köztük egyre többször fordul elô az ,,öröm'' és a ,,béke''.

A szerzô külön fejezetet szentel a terézi ,,ég''-fogalom elemzésének. Teréz tiltakozik az ,,örök nyugalom'' ellen; tudja, hogy a halál csak küszöb, hazatalálás a szeretô Atyához. Az idôk végezetéig akar tevékenykedni, hogy Jézust megismertesse és megszerettesse. Vágyai teljesedését várja az égtôl, ezért nem fél attól, hogy átlépje az utolsó küszöböt. Gaucher nem felejt el rámutatni arra, hogy éppen ezek a mérhetetlen vágyai, megingathatatlan békéje, öröme, energiája, küzdôképessége gyakran váltott ki megbotránkozást, értetlenséget. Ismeretlen maradt, haláláig.

Ebben az összefüggésben válik érthetôvé Teréz különleges áhítata a Szent Arc iránt. Egészen hasonló akart lenni Jézushoz: a szenvedésben, a megaláztatásban, rejtettségben, mert tudta, hogy dicsôségében is részesedni fog.

A könyv függeléke felsorakoztatja Teréz nôvértársainak tanúságát, kitér Gonzága anya szerepére, a filológus alaposságával elemzi Teréz sajátos szókincsét, rámutat a terézi szövegek elferdítésének néhány tipikus esetére, végül bemutatja Teréz utolsó eksztázisának néhány értelmezését.

Lisieux-i Szent Teréz kegyelemben kiteljesedett életének és egyéniségének megismerésére kiváló könyvet kaptunk a kezünkbe.

M. E.


Jegyzetek

Szigeti Miklós: Ha a szentek írni kezdenek...

1	Mss I 79
2	Mss I 81
3	Ms A 2r
4	Ms A cím
5	Ms C 36v
6	Mss I 71
7	Ms 1957, 321--322, vö. DE CJ 7.11.6.
8	Manuscrits autobiographiques de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, Carmel de Lisieux, 1956. Tome I. Introduction, 132 o., Tome II. Notes et tables, 156 o., Tome III. Table des citations, 230 o., Tome IV. Les Manuscrits (fakszimile). (Idézet: Mss I, stb.)
9	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Manuscrits autobiographiques, Carmel de Lisieux, 1957, 350 o. (jele: Ms A, B, stb.)
10	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Histoire d' une âme, Conseils et Souvenirs Prières-Lettres-Poésies, Office Central de Lisieux, 1953, 458 o. (jele: HA 1953, stb.)
11	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Histoire d' une âme, Manuscrits autobiographiques Cerf et Desclée de Brouwer Paris 1972 358 o.
12	A ,,Gyermek Jézusról'' nevezett Szent Terézia nôvér kármelita apácának önéletrajza (1873--1897). Fordította: Nagyfejeô Gabriella angolkisasszony. V. kiadás. Szent István Társulat, Budapest 1926, 392 o.
13	Vigilia, Budapest, 1962 febr., 1965 okt., 1973 okt.
14	Lettres de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, Carmel de Lisieux, 1948, présenté par l'Abbé André Combes, 472 o. (247 levél)
15	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Correspondance générale, tome I, Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1972, 598 o. (idézetben LT 1, stb.)
16	Poésies et divers écrits lesz a címe. -- Kis Teréz verseit Ölbey Irén fordította le magyarra (kéziratban).
17	Novissima Verba. Derniers entretiens de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, mai-septembre 1897. Office Central de Lisieux 1926, 228 o. (idézetben: NV)
18	Derniers entretiens de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus et de la Sainte-Face avec ses soeurs, Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1971, Tome I, 922 o. (idézetben: DE, a sárga füzet = carnet jaune = CJ. 8.20.4 = az aug. 20-án feljegyzett 4.szó. -- Tome II. (Annexes) 504 o.
19	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: J' entre dans la vie, derniers entretiens. Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1973, 288 o.
20	Vö. 18
21	Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Conseils et Souvenirs, Carmel de Lisieux 1952, 244 o.
22	Visage de Thérèse de Lisieux, Office Central de Lisieux 1961, 2 kötet (album és 82 oldalas kísérô szövegkönyv)
23	Vö. DE CJ 8.9.2.
24	Vö. DE CJ 9.30.

Hans Urs von Balthasar: Lisieux korszerûsége

1	A szerzô tanulmányában a következô rövidítéseket alkalmazza: Ms A, B, C = A, B, C önéletrajzi kézirat; L = Lettres (Levelek, 1948), NV = Novissima Verba, CJ = Cahier jaune, CV = Cahiers verts. Az egyes kiadások részletes leírását lásd füzetünk elsô cikkében.
2	Hogy csak egyetlen példát említsünk: Terézt mint gyermeket arra szoktatták, számolja minden jótettét és röpimáját, egész lelki könyvvitelt vezessen; kiérett ,,kis tanítása'' viszont semmi ellen nem fordul olyan hevesen, mint az érdemgyûjtés ellen. Az ,,üres kezek'' szószólója Isten elôtt. Vö. Conrad de Meester OCD, Les Mains Vides, Le message de Thérèse de Lisieux. Cerf. Paris 1972.
3	Vö. pl. Klaus testvér tiszteletét Svájcban szenttéavatása elôtt, és teljes feledésbe süllyedését utána.
4	,,Csak ez a jó tej (lolo = gyerekkifejezés), mondjátok meg Dr. Cornière-nek'' -- a doktor ugyanis mindig tejet írt elô neki, és ô azt mindig kihányta.
5	Ezzel szemben minden ,,tudományos exegézis'', amely ,,tintával írt'' könyvbôl (2Kor 3,3) indul ki, megôriz bizonyos rabbinikus vonást -- ami nem jelenti azt, hogy nélkülözhetô lenne.
6	Az ,,Egy lélek története'' korábbi kiadásának 12. fejezetében (függelék).
7	A boldoggá- és szenttéavatási pör 2. summariuma. ld. I. F. Görres, ,,Das verborgene Antlitz'' (1944) 356.
8	Amikor a sajátmaga költötte Jeanne d'Arc-jelenetet eljátszotta a kommunitás elôtt (legszebb fényképei errôl az elôadásról valók, ahol egészen azonosította magát hôsnôjével), egy vigyázatlanság folytán csaknem elégett a máglyán. ,,Anyánk (Marie de Gonzague anya) megparancsolta neki, hogy ne mozduljon, miközben azon fáradoztak, hogy eloltsák körülötte a tüzet. Teréz nyugodt és mozdulatlan maradt a veszély közepette; utána azt mondta felajánlotta Istennek az életét.'' Soeur Geneviève, Procès Apostolique 1003. Vö. Guy Gaucher szép könyvét: La Passion de Thérèse de Lisieux. Cerf-Desclée de Brouwer, Paris 1972, 49

Szigeti Miklós: A papok védôszentje Lisieux-i Kis Szent Teréz

1	DE CJ 7.13.17
2	MS A 16v
3	MSS II 12
4	Mss II 17
5	Vö. Sr. Cécile: Le Père Pichon et la famille Martin, 1882--97, VT No 28,29,30 (1967 okt., 1968 jan. és ápr.)
6	Mss A 34v
7	Mss II 35
8	Ms A 40r
9	MS A 45v
10	Ms A 63v
11	Ms A 56v
12	Mss II 36
13	Ms A 69v
14	Vö. Mss II 39
15	Ms A 70r
16	Ms A 71r
17	DE CJ 7.25.13.
18	DE CJ 8.9.jegyzetek
19	Ms A 80v
20	DE CJ 7.4.4.
21	Ms B 2v
22	NV 8.6.4.
23	Ms C 31v.-32r
24	Mss II 77
25	Mss II 78
26	Ms C 33v
27	DE CJ 8.12.2.
28	Vö. CSG és DE passim
29	Ms C 32r
30	DE CJ 7.8.16.
31	Vö. Bulletin de l'Union Sacerdotale de Lisieux, passim
32	Levél Céline-hez, 1896 karácsonyán.

Lisieux-i Teréz levelei Roulland atyának

1	P.Roulland elsô miséjének napja.
2	A Szent halála után fiókjában megtalálták Roulland atya képét, mellette egy kis papírt, a következô szöveggel: ,,Ez a fénykép nem az enyém. Anyánk mondta, hogy ôrizzem meg neki a fiókunkban, elveszi, amikor szüksége lesz rá.'' Aláírás. -- A kármeliták környezetük minden tárgyáról többesszámban beszélnek, annak jelzésére, hogy nincs magántulajdonuk, minden a közösségé.
3	Az a kínai tartomány, ahová Roulland atyát elöljárói küldték. A levél a misszióba indulásának elôestéjén íródott.
4	Roulland atya szentelési emlékképe, amelynek hátára lelki nôvérének a következôket írta: ,,Dolgozzunk itt lent együtt, az égben majd megosztozunk a jutalmon.''
5	Roulland atya aug. 8-án szállt hajóra Marseille-ben.
6	Montehuis abbé: L'âme d'un Missionnaire. Elsô kiadás,1892. A könyvet Roulland atya ajándékozta a lisieux-i kármelnek.
7	Roulland atya a következôket mondja errôl: ,,1890. szept. 8-án haboztam hivatásomban, kételyeim voltak szemináriumba lépésem felôl. Mialatt Szabadító Miasszonyunkhoz imádkoztam, hirtelen biztos lettem és véglegesen döntöttem.''
8	Számításba véve az idôbeli eltérést Franciaország és Szucsuen között.
9	A tökéletesség útja 8.fej.
10	Bellière atyáról van szó.
11	P. Roulland majdnem vízbefulladt, amikor megérkezett a misszióba.
12	Krisztus követése II. könyv, 12. fej.
13	Roulland atya kínai nyelven írt névkártyájáról van szó.
14	Megjegyzendô, hogy Teréz már súlyos beteg ebben az idôben; állandó láza van, gyakran kell fájdalmas, tüzes tûkezeléseket kiállnia.
15	Teréz Roulland atya javaslatára olvasta el ennek a fiatal vértanúnak az életét, aki legbensôségesebb ,,égi barátja'' lett, utolsó hónapjainak nagy vigasztalása.
16	Ezt a költeményt nem megrendelésre írta, hanem azért, hogy kifejezze a vértanú iránt érzett nagy tiszteletét.
17	Avilai Szent Teréz: A tökéletesség útja III. fej.
18	Gonzága Mária anya úgy rendelkezett, hogy Teréz senkinek se  szóljon errôl.


Mss I 79


Mss I 81


Ms A 2r


Ms A cím


Ms C 36v


Mss I 71


Ms 1957, 321--322, vö. DE CJ 7.11.6.


Manuscrits autobiographiques de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, Carmel de Lisieux, 1956. Tome I. Introduction, 132 o., Tome II. Notes et tables, 156 o., Tome III. Table des citations, 230 o., Tome IV. Les Manuscrits (fakszimile). (Idézet: Mss I, stb.)


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Manuscrits autobiographiques, Carmel de Lisieux, 1957, 350 o. (jele: Ms A, B, stb.)


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Histoire d' une âme, Conseils et Souvenirs Prières-Lettres-Poésies, Office Central de Lisieux, 1953, 458 o. (jele: HA 1953, stb.)


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Histoire d' une âme, Manuscrits autobiographiques Cerf et Desclée de Brouwer Paris 1972 358 o.


A ,,Gyermek Jézusról'' nevezett Szent Terézia nôvér kármelita apácának önéletrajza (1873--1897). Fordította: Nagyfejeô Gabriella angolkisasszony. V. kiadás. Szent István Társulat, Budapest 1926, 392 o.


Vigilia, Budapest, 1962 febr., 1965 okt., 1973 okt.


Lettres de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, Carmel de Lisieux, 1948, présenté par l'Abbé André Combes, 472 o. (247 levél)


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Correspondance générale, tome I, Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1972, 598 o. (idézetben LT 1, stb.)


Poésies et divers écrits lesz a címe. -- Kis Teréz verseit Ölbey Irén fordította le magyarra (kéziratban).


Novissima Verba. Derniers entretiens de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus, mai-septembre 1897. Office Central de Lisieux 1926, 228 o. (idézetben: NV)


Derniers entretiens de Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus et de la Sainte-Face avec ses soeurs, Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1971, Tome I, 922 o. (idézetben: DE, a sárga füzet = carnet jaune = CJ. 8.20.4 = az aug. 20-án feljegyzett 4.szó. -- Tome II. (Annexes) 504 o.


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: J' entre dans la vie, derniers entretiens. Cerf et Desclée de Brouwer, Paris 1973, 288 o.


Vö. 18


Sainte Thérèse de l'Enfant-Jésus: Conseils et Souvenirs, Carmel de Lisieux 1952, 244 o.


Visage de Thérèse de Lisieux, Office Central de Lisieux 1961, 2 kötet (album és 82 oldalas kísérô szövegkönyv)


Vö. DE CJ 8.9.2.


Vö. DE CJ 9.30.


A szerzô tanulmányában a következô rövidítéseket alkalmazza: Ms A, B, C = A, B, C önéletrajzi kézirat; L = Lettres (Levelek, 1948), NV = Novissima Verba, CJ = Cahier jaune, CV = Cahiers verts. Az egyes kiadások részletes leírását lásd füzetünk elsô cikkében.


Hogy csak egyetlen példát említsünk: Terézt mint gyermeket arra szoktatták, számolja minden jótettét és röpimáját, egész lelki könyvvitelt vezessen; kiérett ,,kis tanítása'' viszont semmi ellen nem fordul olyan hevesen, mint az érdemgyûjtés ellen. Az ,,üres kezek'' szószólója Isten elôtt. Vö. Conrad de Meester OCD, Les Mains Vides, Le message de Thérèse de Lisieux. Cerf. Paris 1972.


Vö. pl. Klaus testvér tiszteletét Svájcban szenttéavatása elôtt, és teljes feledésbe süllyedését utána.


,,Csak ez a jó tej (lolo = gyerekkifejezés), mondjátok meg Dr. Cornière-nek'' -- a doktor ugyanis mindig tejet írt elô neki, és ô azt mindig kihányta.


Ezzel szemben minden ,,tudományos exegézis'', amely ,,tintával írt'' könyvbôl (2Kor 3,3) indul ki, megôriz bizonyos rabbinikus vonást -- ami nem jelenti azt, hogy nélkülözhetô lenne.


Az ,,Egy lélek története'' korábbi kiadásának 12. fejezetében (függelék).


A boldoggá- és szenttéavatási pör 2. summariuma. ld. I. F. Görres, ,,Das verborgene Antlitz'' (1944) 356.


Amikor a sajátmaga költötte Jeanne d'Arc-jelenetet eljátszotta a kommunitás elôtt (legszebb fényképei errôl az elôadásról valók, ahol egészen azonosította magát hôsnôjével), egy vigyázatlanság folytán csaknem elégett a máglyán. ,,Anyánk (Marie de Gonzague anya) megparancsolta neki, hogy ne mozduljon, miközben azon fáradoztak, hogy eloltsák körülötte a tüzet. Teréz nyugodt és mozdulatlan maradt a veszély közepette; utána azt mondta felajánlotta Istennek az életét.'' Soeur Geneviève, Procès Apostolique 1003. Vö. Guy Gaucher szép könyvét: La Passion de Thérèse de Lisieux. Cerf-Desclée de Brouwer, Paris 1972, 49


DE CJ 7.13.17


MS A 16v


MSS II 12


Mss II 17


Vö. Sr. Cécile: Le Père Pichon et la famille Martin, 1882--97, VT No 28,29,30 (1967 okt., 1968 jan. és ápr.)


Mss A 34v


Mss II 35


Ms A 40r


MS A 45v


Ms A 63v


Ms A 56v


Mss II 36


Ms A 69v


Vö. Mss II 39


Ms A 70r


Ms A 71r


DE CJ 7.25.13.


DE CJ 8.9.jegyzetek


Ms A 80v


DE CJ 7.4.4.


Ms B 2v


NV 8.6.4.


Ms C 31v.-32r


Mss II 77


Mss II 78


Ms C 33v


DE CJ 8.12.2.


Vö. CSG és DE passim


Ms C 32r


DE CJ 7.8.16.


Vö. Bulletin de l'Union Sacerdotale de Lisieux, passim


Levél Céline-hez, 1896 karácsonyán.


P.Roulland elsô miséjének napja.


A Szent halála után fiókjában megtalálták Roulland atya képét, mellette egy kis papírt, a következô szöveggel: ,,Ez a fénykép nem az enyém. Anyánk mondta, hogy ôrizzem meg neki a fiókunkban, elveszi, amikor szüksége lesz rá.'' Aláírás. -- A kármeliták környezetük minden tárgyáról többesszámban beszélnek, annak jelzésére, hogy nincs magántulajdonuk, minden a közösségé.


Az a kínai tartomány, ahová Roulland atyát elöljárói küldték. A levél a misszióba indulásának elôestéjén íródott.


Roulland atya szentelési emlékképe, amelynek hátára lelki nôvérének a következôket írta: ,,Dolgozzunk itt lent együtt, az égben majd megosztozunk a jutalmon.''


Roulland atya aug. 8-án szállt hajóra Marseille-ben.


Montehuis abbé: L'âme d'un Missionnaire. Elsô kiadás,1892. A könyvet Roulland atya ajándékozta a lisieux-i kármelnek.


Roulland atya a következôket mondja errôl: ,,1890. szept. 8-án haboztam hivatásomban, kételyeim voltak szemináriumba lépésem felôl. Mialatt Szabadító Miasszonyunkhoz imádkoztam, hirtelen biztos lettem és véglegesen döntöttem.''


Számításba véve az idôbeli eltérést Franciaország és Szucsuen között.


A tökéletesség útja 8.fej.


Bellière atyáról van szó.


P. Roulland majdnem vízbefulladt, amikor megérkezett a misszióba.


Krisztus követése II. könyv, 12. fej.


Roulland atya kínai nyelven írt névkártyájáról van szó.


Megjegyzendô, hogy Teréz már súlyos beteg ebben az idôben; állandó láza van, gyakran kell fájdalmas, tüzes tûkezeléseket kiállnia.


Teréz Roulland atya javaslatára olvasta el ennek a fiatal vértanúnak az életét, aki legbensôségesebb ,,égi barátja'' lett, utolsó hónapjainak nagy vigasztalása.


Ezt a költeményt nem megrendelésre írta, hanem azért, hogy kifejezze a vértanú iránt érzett nagy tiszteletét.


Avilai Szent Teréz: A tökéletesség útja III. fej.


Gonzága Mária anya úgy rendelkezett, hogy Teréz senkinek se  szóljon errôl.


Lisieux-i Szent Teréz


Nyolcéves korában


A Kármelbe lépô Teréz 1888 áprilisában


A kármelita újonc 1889 januárban


Az újoncmesternô 1895 áprilisában