Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Isten-keresô versek a huszadik század világirodalmából A kötetet szerkesztette és az elôszót írta: Ferencz Gyôzô A verseket válogatták: Bojtár Endre, Ferencz Gyôzô, Kalász Márton, Kiss Szemán Róbert, Lator László, Pór Judit, Rába György A borítón: Borsos Miklós: Naphimnusz Tartalomjegyzék


VIGILIA KÖNYVEK

ALAPÍTOTTA POSSONYI LÁSZLÓ 1935

Sorozatszerkesztô

LUKÁCS LÁSZLÓ

ISBN 963 7964 06 1 ISSN 0231--3081

Felelôs kiadó: Lukács László

Nyomta és kötötte: Veszprémi Nyomda RT.

Felelôs vezetô: Fekete István igazgató


HANG SZÓLÍT

Isten-keresô versek a huszadik század világirodalmából

VIGILIA KIADÓ -- BUDAPEST, 1993


A kötetet szerkesztette és az elôszót írta:

FERENCZ GYÔZÔ

A verseket válogatták:

BOJTÁR ENDRE, FERENCZ GYÔZÔ,

KALÁSZ MÁRTON, KISS SZEMÁN RÓBERT,

LATOR LÁSZLÓ, PÓR JUDIT,

RÁBA GYÖRGY

A borítón:

BORSOS MIKLÓS: Naphimnusz

A könyv kiadását a Mûvelôdési és Közoktatási Minisztérium

támogatta.


Tartalomjegyzék
A könyv elektronikus változata

Áttekintés

Elôszó

ECCE HOMO

	Pásztornép jövel
		Karel Toman: Ádvent (Ágh István)
		Federico García Lorca: A tûz a tágas konyha mélyén (Majtényi Zoltán)
		Robert Lowell: Újév napja (Jánosy István)
		Szergej Jeszenyin: A kisded Jézus (Rab Zsuzsa)
		Stefan George: A szövetség csillaga (Csorba Gyôzô)
		Stefan George: Zárókórus (Képes Géza)
		Borisz Paszternak: Karácsonyi csillag (Pór Judit)
		T. S. Eliot: A háromkirályok utazása (Vas István)
		André Frénaud: Háromkirályok (Rába György)
		Paul Claudel: Karácsonyi ének (Rónay György)
		Allen Tate: Karácsonyi szonettek (Bárdos László)
		William Carlos Williams: Ajándék (Kodolányi Gyula)
		William Everson (Antoninus testvér): Menekülés a sivatagban (Mezey Katalin)
		Paul Claudel: A prágai gyermek Jézus (Rónay György)
		E. E. Cummings: (fácska) (Kálnoky László)
		T. S. Eliot: A karácsonyfa-kultusz (Rónay György)
	Szöget vertek belé
		Charles Péguy: Az éj (Rónay György)
		Anna Ahmatova: Virágvasárnap (Rab Zsuzsa)
		Rainer Maria Rilke: Az Olajfák kertje (Vas István)
		Borisz Paszternak: A Getsemáné kertje (Pór Judit)
		David Gascoyne: Ecce Homo (Jánosy István)
		John Berryman: Ecce Homo (Jánosy István)
		William Everson (Antoninus testvér): A kereszt készítése (Mezey Katalin)
		Ezra Pound: A jócimbora balladája (Képes Géza)
		Anna Ahmatova: A megfeszítés (Rab Zsuzsa)
		Pierre Jean Jouve: Ma meghal Krisztus (Rónay György)
		Jiri Wolker: A keresztre feszített szív (Zádor András)
		Pierre Emmanuel: Cibus viatorum (Rónay György)
		Oszip Mandelstam: Csillapíthatatlan szavak (Pór Judit)
		Borisz Paszternak: Baljós napok (Pór Judit)
		T. S. Eliot: Hamvazószerda (Vas István)
		Pierre Emmanuel: Nagypéntek este (Rónay György)
		Paul Celan: Húsvéti gomolygás (Lator László)
		Vladimír Holan: Feltámadás (Székely Magda)
		Josef Weinheber: Corpus mysticum (Görgey Gábor)
	Az Úr küldötte
		Nelly Sachs: A kürtôk (Vas István)
		Gertrud Kolmar: A ninivei állatok (Kálnoky László)
		Peter Henisch: Jób elsô zsoltára (Hajnal Gábor)
		Peter Henisch: Jób utolsó zsoltára (Hajnal Gábor)
		Eugenio Montale: Ezekiel Saw The Wheel (Lator László)
		Paul Claudel: A figyelmes Szûz (Rónay György)
		Paul Claudel: Délben a Szûzanyánál (Rónay György)
		Rainer Maria Rilke: Pietà (Nemes Nagy Ágnes)
		T. S. Eliot: Simeon éneke (Rónay György)
		Hans Benzmann: A kánai menyegzô (Kosztolányi Dezsô)
		William Robert Rodgers: A vízen járó Krisztus (Tandori Dezsô)
		Jiri Wolker: Vendég áll a házhoz (Garai Gábor)
		Borisz Paszternak: Mária Magdolna I. (Pór Judit)
		Borisz Paszternak: Mária Magdolna II. (Pór Judit)
		James Wright: Szent Júdás (Kappanyos András)
		Pierre Emmanuel: Tamás (Rónay György)
		Stevie Smith: A légi Krisztus (Gergely Ágnes)
		Stefan George: ,,Sunt animae rerum'' (Jékely Zoltán)
		Paul Claudel: Assisi Szent Ferenc (Rónay György)
		Thomas Merton: Szent Malakiás (Takács Zsuzsa)
		Paul Claudel: Szent Cecília (Rónay György)
AZ ERÔSEBB LÉT KÖZELÉBE

	Mint sugár a lelke
		William Butler Yeats: Hajózás Byzantiumba (Jékely Zoltán)
		Thomas Hardy: Azután (Vas István)
		Szergej Jeszenyin: Lelkem, az égbôl számûzött (Rab Zsuzsa)
		Pierre Jean Jouve: Földönkívüli (Rónay György)
		Georg Trakl: Napnyugati dal (Hajnal Gábor)
		Ion Pillat: Post mortem (Áprily Lajos)
		Sima Pandurovic: A sötétség éneke (Lator László)
		Miquel de Unamuno: Álmatlanul (Orbán Ottó)
		Federico García Lorca: Van lélek (Tellér Gyula)
		Jurij Kuznyecov: Hullám (Pór Judit)
		William Butler Yeats: Énem és lelkem párbeszéde (Tandori Dezsô)
		Marie Under: A szülôk bibliája (Képes Géza)
		Robert Penn Warren: Kis Örökkévalóság (Ferencz Gyôzô)
		Paul Valéry: Tengerparti temetô (Kosztolányi Dezsô)
		Jan Zahradnícek: Sírfelirat (Márton László)
		František Halas: A halott katona (Szabó Lôrinc)
		Randall Jarrell: A túlélô a sírok közt (Tandori Dezsô)
		Jules Supervielle: Mikor a vízbefúlt fölébred (Rónay György)
	Nehéz órámban
		Rainer Maria Rilke: Duinói elégiák (Elsô elégia) (Nemes Nagy Ágnes)
		Rainer Maria Rilke: Már egyedül (Vas István)
		Czeslaw Milosz: Hit (Kerényi Grácia)
		Czeslaw Milosz: Remény (Kerényi Grácia)
		Anna Ahmatova: Hát ittmaradtam (Rab Zsuzsa)
		Christian Morgenstern: Tedd fel,hogy egy égi hatalom... (Hárs Ernô)
		Paul Claudel: Sötétség (Rónay György)
		Pierre Emmanuel: Láthatatlan (Rónay György)
		David Ignatov: Ô nyugtat el (Tellér Gyula)
		André Frénaud: A kegyelemrôl (Kálnoky László)
		Czeslaw Milosz: Oeconomia divina (Bojtár Endre)
		Alfonso Gatto: A Santa Maria Novella kolostorában (Rába György)
		Wolfgang Bächler: Elhagyott templom (Hajnal Gábor)
		Jules Supervielle: Egy ház áll jobbomon (Rónay György)
		Wystan Hugh Auden: Achilles pajzsa (Lakatos Kálmán)
		Donald Davie: Egy testvéremhez a misztériumban (Szegô György)
		Max Jacob: Egyházközség alapítása Brazíliában (Illyés Gyula)
		Oszip Mandelstam: Köd takarja (Lator László)
		Jeannie Ebner: Éhség (Kálnoky László)
		Jiri Wolker: Koldusok (Zádor András)
		Jiri Wolker: Nehéz óra (Zádor András)
		Paul Celan: Tenebrae (Lator László)
		Andrej Belij: Aggodalom (Tellér Gyula)
		Pierre Emmanuel: Ó, ha én a Galamb szárnyán szállnék (Rónay György)
		Gottfried Benn: Egy éjjel (Keresztury Dezsô)
		John Berrymann: Nóna (Jánosy István)
		Vilém Závada: Szorongás (Kardos László)
		Hanuš Bonn: Szorongás (Lothár László)
		Jan Zahradnícek: Elmerülés (Horváth Béla)
		Alekszandr Blok: Fejünk felett lecsapni készen (Lator László)
		Jurij Kuznyecov: Ha rég feledett rettenettel (Pór Judit)
		Francis Jammes: Nagy, nyugodt vonalak (Rónay György)
		Tomas Venclova: Sestina (Ferencz Gyôzô)
		Ivan Bunyin: Mit mond egy messzi part varázsa (Lator László)
		Robert Penn Warren: A kereszt (Ferencz Gyôzô)
		Ingeborg Bachmann: Bécskörnyéki tájkép (Rab Zsuzsa)
		Guillaume Apollinaire: Égöv (Radnóti Miklós)
	Hallgass meg, Uram
		T. S. Eliot: Te Deum (Rónay György)
		Otokar Brezina: Mindenható (Horváth Béla)
		Czeslaw Milosz: Veni Creator (Bojtár Endre)
		Antonio Machado: Az ibér isten (Tímár György)
		Tudor Arghezi: Zsoltár (Áprily Lajos)
		Ernesto Cardenal: XXI. zsoltár (Asztalos Lajos)
		Anna Ahmatova: A 137. zsoltárra (Rab Zsuzsa)
		Else Lasker--Schüler: Hallgass meg, Uram (Rónay György)
		Else Lasker--Schüler: Hallgasd meg a helyet (Rónay György)
		Gabriela Mistral: Könyörgés (András László)
		Jules Supervielle: Imádság az ismeretlenhez (Rónay György)
		Louis MacNeice: A még meg nem született imája (Jánosy István)
		Maurice Maeterlinck: Ima (Weöres Sándor)
		Stanislaw Grochowiak: Imádság (Kerényi Grácia)
		Francis Jammes: Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba (Szabó Lôrinc)
		Francis Jammes: Imádság egyszerûségért (Rónay György)
		René Guy Cadou: Életgyónás (Rónay György)
		John Berryman: Ima mindenek után (Jánosy István)
		Pierre Jean Jouve: Járj át engem; Uram (Rónay György)
		Pierre Jean Jouve: Valódi test (Rónay György)
		Jiri Orten: Látomás (Garai Gábor)
		Richard Weiner: Párbeszéd (Zádor András)
		T. S. Eliot: Kórusok ,,A sziklá''-ból VIII. (Ferencz Gyôzô)
		Pierre Emmanuel: Nada (Rónay György)
		Nelly Sachs: Oly elhagyatott az ember (Kálnoky László)
		Szergej Jeszenyin: Lombok zöld temploma (Rab Zsuzsa)
		Thomas Merton: Dal (Illyés Gyula)
		Vladimír Holan: Az utolsó (Székely Magda)
		Rainer Maria Rilke: Ôszi nap (Rab Zsuzsa)
		Rainer Maria Rilke: Az áhítat könyve (Részletek) (Nemes Nagy Ágnes; Kosztolányi Dezsô)
		Jules Supervielle: Öldöklés (Lator László)
		Borisz Paszternak: Hamlet (Pór Judit)
	Megsejtett szerelem
		Gerard Manley Hopkins: A teljesség köntöse (Ferencz Gyôzô)
		Edna St. Vincent Millay: Isten világa (Lázár Júlia)
		Konsztantyin Fofanov: Stancák (Eörsi István)
		Julio Herrera y Reissig: A templom (András László)
		Francis Jammes: Kék esernyôddel (Rónay György)
		Emil Boleslav Lukac: Csillagok (Rónay György)
		Jacint Verdaguer: E tüzes szív rejtekén (Orbán Ottó)
		Countee Cullen: Mégis furcsállom (Tellér Gyula)
		Konsztantyin Balmont: Az igazság útja (Eörsi István)
		Theodore Roethke: Sötét idôben (Ferencz Gyôzô)
		Pierre Jean Jouve: Nem beszélek neked (Rónay György)
		William Carlos Williams: A katolikus harangok (Várady Szabolcs)
		Oszip Mandelstam: Ímé, a szent kehely (Lator László)
		Federico García Lorca: Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Majtényi Zoltán)
		Hans Egon Holthusen: Boldog halfogás (Rónay György)
		Ivan Bunyin: Giordano Bruno (Rab Zsuzsa)
		Stefan George: A tanítvány (Tandori Dezsô)
		Paul Valéry: Hajnal (Szabó Lôrinc)
		Georg Trakl: Megdicsôülés (Rónay György)
		Gerard Manley Hopkins: Aranyló aratás (Jékely Zoltán)
		Max Jacob: Az igazi csodák (Rónay György)
		Miroslav Holub: Rövid elmélkedés a térképekrôl (Zádor András)
		Mihail Berberov: Hitedet óvd meg (Király Zoltán)
		Nyikolaj Zabolickij: Átváltozások (Illyés Gyula)
A LEGHATALMASABB HATALOM

	Sugárzó inda, égi vágy
		Salvatore Quasimodo: Az új holdhoz (Végh György)
		Jules Supervielle: A világ hajnala (Rónay György)
		Jules Supervielle: Isten az emberre gondol (Rónay György)
		Jovan Ducic: Teremtés (Babits Mihály)
		Iwan Goll: Az ember teremtése (Nemes Nagy Ágnes)
		Pierre Jean Jouve: Nem jött özönvíz még a földre (Lator László)
		Jules Supervielle: Egy pálmafa születése (Rónay György)
		Paul Valéry: Pálma (Rónay György)
		Gerard Manley Hopkins: Tarka szépség (Tótfalusi István)
		Gerard Manley Hopkins: Kikelet (Kálnoky László)
		Alekszandr Blok: Zsenge ágát rázogatta (Lator László)
		E. E. Cummings: Sugárzó inda égi vágy (Tandori Dezsô)
		Paul Celan: Zsoltár (Lator László)
		Theodore Roethke: Dugványok (Ferencz Gyôzô)
		Robinson Jeffers: Madarak és halak (Tótfalusi István)
		Robert Frost: Madarak így nem dalolnak megint (Hárs Ernô)
		Vytautas Macernis: Ôsz van, a vágy virága rôt (Tandori Dezsô)
		Nyikolaj Zabolickij: Szeptember (Fodor András)
		Pierre Jean Jouve: Isten áldjon (Lator László)
		E. E. Cummings: Köszönöm néked Isten e remek (Tandori Dezsô)
		Juvencio Valle: Szabad lélek (Kormos István)
		Otokar Brezina: Dal a Napról, a Földrôl, a vizekrôl s a tûznek titkáról (Patai Edith)
		Otokar Brezina: Ó, eksztázisok ereje és álmoké (Hap Béla)
		František Halas: A szó dicsôsége (Zádor András)
		E. E. Cummings: !remény (Weöres Sándor)
	A bûn kígyója
		Federico García Lorca: Prológus (Eörsi István)
		Tudor Arghezi: A csillagokhoz (Jékely Zoltán)
		Pierre Emmanuel: Az igazi arc (Rónay György)
		Georg Trakl: Luciferhez (Somlyó György)
		Juvencio Valle: Az Éden fája (Tótfalusi István)
		Jorge Luis Borges: Adam cast forth (Somlyó György)
		Ted Hughes: Ébresztô (Tótfalusi István)
		Giuseppe Ungaretti: Kain (Hárs Ernô)
		Marianne Moore: Az érdemek hiábavalóságáról (Rakovszky Zsuzsa)
		Thomas Hardy: Végzet (Kiss Zsuzsa)
		Jorge Luis Borges: Töredékek egy apokrif evangéliumból (Somlyó György)
		Pablo Neruda: Gothama -- Krisztus (Somlyó György)
		Valerij Brjuszov: A tékozló fiú (Rab Zsuzsa)
		Milan Rakic: Elhagyott templom (Dudás Kálmán)
		Oszip Mandelstam: A félelemnek zuhanás a társa (Pór Judit)
		Pierre Emmanuel: Megváltás (Rónay György)
		Dàmaso Alonso: A vér (Csoóri Sándor)
		Pierre Jean Jouve: Emésszétek szemeimet (Lator László)
		Fernando Pessoa: A szörnyû éjszakán (Kálnoky László)
		Paul Celan: Késôn és mélyen (Lator László)
		René Guy Cadou: Ördögi kísértet (Rónay György)
		Charles Péguy: A gazda és a vendég (Rónay György)
		Pierre Emmanuel: Bûnvallomás (Rónay György)
		Robert Lowell: Dies Irae (Orbán Ottó)
		Alekszandr Blok: Hóförgeteg örvényesen (Lator László)
		Oszip Mandelstam: Ôsz mord homálya (Lator László)
	A halál kertjei
		Jules Supervielle: A halál kertjei (Rónay György)
		Janko Jesensky: Krizantémok (Darvas János)
		Émile Verhaeren: November (Rónay György)
		Edna St. Vincent Millay: Az üres partra térek meg (Várady Szabolcs)
		Jurij Kuznyecov: Mikor fára, kôtörmelékre (Pór Judit)
		Marina Cvetajeva: Nomád sötétbôl (Rab Zsuzsa)
		Marina Cvetajeva: Eljô a nap (Rab Zsuzsa)
		Georges Duhamel: Florentin Prunier balladája (Rónay György)
		Maurice Maeterlinck: Megöltek három kisleánykát (Kosztolányi Dezsô)
		Nyikolaj Gumiljov: Olvasóim (Eörsi István)
		Lucian Blaga: Ti adjatok testet, hegyek (Jékely Zoltán)
		Sylvia Plath: Lázárasszony (Gergely Ágnes)
		Anna Ahmatova: Harangszó (Rab Zsuzsa)
		Anna Ahmatova: Hang szólít nevemen (Rab Zsuzsa)
		Georg Trakl: Az eltávozott éneke (Kálnoky László)
		Tudor Arghezi: Töredelem (Jékely Zoltán)
		Josef Hora: Szívem testvére, az idô... (József Attila)
		Sergio Corazzini: A kis halott szív (Kálnoky László)
		Marina Cvetajeva: Ostyafehér nap (Rab Zsuzsa)
		Dylan Thomas: Ne ballagj csöndben amaz éjszakába (Vas István)
		Dylan Thomas: És nem vesz rajtuk erôt a halál (Kálnoky László)
	Eljött a végítélet
		Stefan George: Úrnapja (Jékely Zoltán)
		Robert Frost: Tûz és jég (Weöres Sándor)
		Christine Busta: Téli vigilia (Hajnal Gábor)
		Desimir Blagojevic: Nem lesz már idô arra sem (Tarbay Ede)
		Pierre Jean Jouve: A vízözön (Lator László)
		Günter Kunert: Vízözön (Kalász Márton)
		Pierre Emmanuel: A galamb (Rónay György)
		František Halas: Az egyiptomi tíz csapás (Rónay György)
		Vladimír Holan: Tükrözôdés (Székely Magda)
		William Butler Yeats: A második eljövetel (Ferencz Gyôzô)
		Thomas Merton: Elégia a kolostor csûrjéhez (Takács Zsuzsa)
		Yves Bonnefoy: Lefekszel majd (Rónay György)
		Thomas Merton: Reszponzórium, 1948 (Takács Zsuzsa)
		Stefan George: Az Antikrisztus (Szabó Lôrinc)
		Rubén Dario: A remény éneke (Gáspár Endre)
		Philip Larkin: Templomlátogatás (Fodor András)
		Max Jacob: Hit-halál (Illyés Gyula)
		Wystan Hugh Auden: Részlet a ,,Jelenleg'' címû karácsonyi oratóriumból; Ha a politikai helyzet következtében... (Várady Szabolcs)
		Paul Claudel: Ballada (Rónay György)
		Salvatore Quasimodo: Auschwitz (Képes Géza)
		Galway Kinnel: A holtak feltámadnak majd romlatlanul (Gieler Gyöngyi)
	Az örök szeretetig
		Pierre Jean Jouve: A kezdet harmata (Lator László)
		Robert Penn Warren: Három sötétség (Várady Szabolcs)
		Jiri Wolker: Búcsúzás (Somlyó György)
		Robert Penn Warren: Az Isten-szeretet útja (Ferencz Gyôzô)
		Vladimír Vidric: Két lévita (Lator László)
		Hermann Hesse: Elmélkedés (Rónay György)
		André Frénaud: Amit a pap mond (Kálnoky László)
		René Guy Cadou: Szeretet (Rónay György)
		Czeslaw Milosz: Szeretet (Kerényi Grácia)
Betûrendes névmutató

Betûrendes címmutató


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1993-ban jelent meg a Vigilia Kiadó gondozásában az ISBN 963 7964 06 1 azonosítóval. Az elektronikus változat a Vigilia Kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektornikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Vigilia Kiadó tulajdonában marad.

A könyv szövegét Lovász László kalocsai egyházmegyés másodéves kispap és Szabó L. Éva vitte számítógépbe.


Áttekintés

ECCE HOMO

Pásztornép jövel

Szöget vertek belé

Az Úr küldötte

AZ ERÔSEBB LÉT KÖZELÉBE

Mint sugár a lelke

Nehéz órámban

Hallgass meg, Uram

Megsejtett szerelem

A LEGHATALMASABB HATALOM

Sugárzó inda, égi vágy

A bûn kígyója

A halál kertjei

Eljött a végítélet

Az örök szeretetig


Elôszó

,,Kezdetben volt az Ige'' -- mi mással lehetne kezdeni a bevezetôt huszadik századi költôk Isten-keresô verseinek gyûjteményéhez, mint János evangélista szavaival. S ha így, mit lehet hozzátenni? Saját folytatását, természetesen, hogy a testté lett Ige, a Logosz, ég és föld összekapcsolója, Isten és ember közvetítôje teremtô erejénél fogva emberfölötti hatalom, de az embernek megadatott, hogy e hatalom részesévé váljék. Teremtô hatalom még töredékeiben is, furcsa ellentmondásaiban is. Az Ige jelen van és megfoghatatlan, sérthetetlen és kiszolgáltatott, kikerülhetetlen és keresni kell.

Aligha lehetséges emberi tartományainkban hosszabb utat megtenni bármely irányba, hogy így vagy úgy ne ütköznénk Isten létének kérdésébe. A találkozásból lehet viaskodás, szembenállás, maga-átadás, a megszólításra sokféleképpen válaszolhatunk, csak úgy nem lehet tenni, mintha el sem hangzott volna. Azaz lehet, hogyne lehetne; a Szót akkor is lehet használni, ha etimológiáját nem ismerjük, sôt, jelentéskörének valamennyi vonatkozásával sem vagyunk tisztában. De ez többnyire nem a költôkre jellemzô, és általában nem ôk tettetik magukat süketnek.

A Szó munkaeszköz lett papok, tanárok, orvosok és mások használatára bízva. És persze a költôknek is jutott az Igébôl egy darab, amellyel korokon át valahogy mindig elboldogultak. A rájuk ruházott hatalmat manapság nem a romantikus módon óhajtják gyakorolni. Legalábbis kevesen képzelik magukat törvényhozónak. Azt azonban mégiscsak meg kell engedni, hogy amikor a költô használja a szavakat, olyan foglalatosságot ûz, amely a teremtés erôivel hozza kapcsolatba. Csakhogy a modern költô másképp vélekedik a szavak használatáról, következésképp a hasznáról is. A költô akkor is dolgozik a szóval, ha nem találja éppen, akkor is ôrzi, amikor továbbadja. Vagy épp azáltal. A költônek a szó, ezt talán nem árt idônként újra megerôsíteni, nemcsak eszköz, hanem cél is. Bárhogyan vélekedjünk a huszadik századi történelem menetérôl, a tudományos fejlôdés irányának megítélésérôl, röviden arról a határhelyzetrôl, amelyben az emberiség önmagát látja (mint már annyiszor, de igencsak indokolt félelmében), bárhogy gondolkodjunk a nyelvi kifejezhetôség esélyeirôl, tagadhatatlan, hogy a költô dolga: újramondani az Igét. Az Igébôl azt, ami megragadható; hogy emlékezzünk rá, hogy legyen. Ha a szó összezavarodik, ha a hang elvékonyodik, akkor azt kell közölnie, közvetítenie. ,,Amit nem kommunikáltunk, az nincs'' -- Karl Jaspers feleli ezt mintegy Descartes-nak. ,,Csak a kommunikációban teljesedik ki minden igazság, csak a kommunikációban lesz életünk nemcsak élet, hanem teljes élet is. Isten csak közvetve nyilvánítja ki magát.'' (Bevezetés a filozófiába, Szathmáry Lajos fordítása.)

Minden mûvészet transzcendens, mert a maga fogásaival, trükkjeivel létrehozza azt a közeget, amelyben jelenbe-zártságunk az örökkévalóba oldódik. Nem volt tehát nehéz feladat isten--keresô verseket gyûjteni századunk világirodalmából. Hogy a válogatás határait megvonjuk: isten-keresô verseket a zsidó-görög-keresztény kultúrhagyományban gyökerezô irodalomból.

Ezek a versek, félreértés ne essék, nem feltétlenül Istenrôl szólnak, semmiképpen nem volt válogatási elv, hogy közvetlenül nyilatkozzanak meg Istenrôl. Az ember is, gyakrabban mint nem, csak közvetve nyilvánítja ki viszonyát a Mindenhatóhoz. Szólnak a versek, persze, Istenrôl, de méginkább Isten keresésérôl, az Ige keresésérôl. Szólnak hitvallásról és szólnak kételyekrôl, a hit megrendülésérôl, mert a kor, amelyben születtek, ilyen. Szabó Lôrinc esete -- ahogyan azt Baránszky-Jób László elmondja A józan költô címû tanulmányában --, határán akaratlan megbotránkoztatásnak és beavatottságnak, éppen errôl szól. ,,Amikor a Kisfaludy Társaságban, szinte tüntetôen, ateista verseit olvasta fel, riadtan vette észre, hogy az elôadó asztallal szemben az a református püspök ül, aki neki mindenkor atyai jóbarátja volt és szinte jótevôje. Nem volt mit tenni, folytatni kellett a felolvasást, de bizony a hálátlan tapintatlanság érzetének a belsô szégyenével. -- Hát még amikor a felolvasás befejeztével látnia kellett, hogy a fôpap felemelkedik a helyérôl és odajön hozzá, s megdöbbenésére azt mondja: Megrendülten hallgattalak, Lôrinc. Ha tudnád, hányszor éltem át magam is ezeket a kételyeket. -- Amikor ezt elmesélte, az intellektuális költônek elhomályosult a könnyeitôl a tekintete...''

Az elhomályosult tekintet azonban nem szokta zavarni azokat a költôket, akik szembe tudnak nézni önmagukkal, hogy tisztán lássanak. A belsô elszámolás többnyire nem ilyen nyilvános alkalmakkor történik, hanem, hiszen költôk, versben. Az isten-keresés versei tárgyukban, megformálásukban, hangvételükben erôsen különböznek. Elsôdlegesen a bizonyosság keresése, a kétely, vívódás, elfordulás, bûn, lelkifurdalás, megigazulás, megvilágosodás a fôbb csomópontjai ennek a lelki folyamatnak; másodjára Jézus születése, tanítása, szenvedése, halála és feltámadása, Mária személye, a szentek példaadása fôbb vonatkoztatási pontjai. Végül pedig, mintegy harmadszor rajzolva ki az Istenhez mutató út ívét, végigvezetnek a naptári ünnepkörökön. De nem valamiféle formális teljesség jegyében. A teljességet tekintve fontosabb, hogy ami bizonyosságként fogalmazódik meg az egyik versben, megkérdôjelezôdik máshol, és fordítva. Talán ez ad némileg sajátos arculatot ennek a gyûjteménynek, ebben különbözik a világon szerte megjelenô istenes, vallásos versantológiák többségétôl. Fókuszába nemcsak azokat a költeményeket gyûjti, amelyek az emberre sugárzó istenszeretet fényvisszaverôdései, hanem, mellettük, megszólal a modern magánnyal, végsô fenyegetettséggel, kommunikációs zavarokkal küszködô, szorongó ember hangja is, s minthogy zaklatott századunkban ez a hang szól hitelesen, kötetünkre is jellemzô. Ha ritkább viszont a derûs felszabadultság, a felhôtlen lelkesültség -- ez a hang meg annál tisztábban zeng.

Szólni kell még valamirôl. A hit kérdése a költészetben -- a mai irodalomfelfogós és ízlés szerint ez túlságosan is külsôdleges, esztétikai szempontból tendenciózus rendezôelv. Nem mintha nem lehetne ilyen elvek alapján is összeállítani köteteket, sôt, nem mintha általában az antológiák egyéb válogatási szempontjai, korok, témakörök, irányzatok, nem lennének éppily külsôdlegesek. Mégis fölmerül a kérdés a mû esztétikai értékének és erkölcsiségének kapcsolatáról. Egyszerûbben: fölmerül a didakszis problémája. A fentiekben kifejtett szempontok remélhetôleg elegendô biztosítékot nyújtanak az esztétikai mércét illetôen. Ám még ha így van is, talán annál inkább megkérdezhetô: valóban fordított arányban áll esztétikai színvonal és erkölcsi célzatosság, amint ezt a romantika óta, fôleg pedig századunkban, ily leegyszerûsítve halljuk? A kérdés nem oly elvont abban a korban, melyben a mûvészet folytonosan ideológiai (és politikai) beavatkozásnak kiszolgáltatva létezett, melyben a mûvészetet hatalom és közönség -- többnyire ellentétesen -- e beavatkozás következményei szerint ítélte meg, értékelte át megannyi hullámban. Nem fölösleges tehát hatalom és közönség elôtt elismételni: a mû erkölcsisége mindenkoron saját igényességén múlik. A mûvészi tökéletesség értelmetlenné teszi a problémafölvetést. Sík Sándor Esztétikájából kívánkozik ide zárásképp egy gondolat: ,,Az erkölcsi törvény egy és abszolút; de a gyakorlatban, a megvalósulásban ez az egy törvény különbözô embertípusok számára nem jelenti mindig teljesen ugyanazokat a kötelességeket. A törvény szelleme egy, de ez a szellem többféleképpen ölthet testet. A vegyésznek szabad mérgekkel dolgozni, a sebésznek sokszor kötelessége embert csonkítani; de azért a törvény rájuk is áll: a vegyésznek sem szabad embert mérgeznie, a sebész is csak az arra szoruló beteget vághatja. A mûvészt is köti az egész erkölcsi törvény, de amikor alkot, akkor mûvész módjára tartozik megvalósítani ezt a törvényt. Mûvészi erkölcsének fôtörvénye pedig azt parancsolja, hogy mondja, amit Isten mondania adott (...): alkossa meg a maga mûvét, megalkuvás, színlelés, könynyelmûség nélkül a tôle telhetô legtökéletesebben.''

Szándék és megvalósulás persze ekkor sem biztos, hogy tökéletes összhangba jut, de a mûvek, a maguk mûviségében, amiként például ezek a versek, nem méltatlanok egyetlen kezdetükhöz, az Igéhez.

Ferencz Gyôzô


ECCE HOMO


PÁSZTORNÉP, JÖVEL


Karel Toman: Ádvent

Járt-kelt Csehországban Isten angyala,

ama hosszú borongós ádventi napokban.

Szelek hangversenye kísérte,

vándorolt láthatatlan kórusok énekére,

maguktól nyíltak minden otthonok.

Harmatozzatok, égi magasok.

S a küszöbökrôl Isten angyala

így szólt: Higgyetek, legyetek türelmesek.

Gyerekarcokat hevített a boldogság láza,

szemeket fényesített a mennyei fény varázsa,

nem szorított apát, anyát a félelem súlya.

Alleluja, alleluja.

És megáldotta Isten angyala

erôvel az erôtleneket.

Higgyetek, legyetek bátrak.

Sorsuk, örökéletük kegyelmét elnyerik,

kikben a türelem, a hit meg nem szûnik.

A kemény hitûekre

megváltó virradat messzi pírja süt le.

Ágh István


Federico García Lorca: A tûz a tágas konyha mélyén...

A tûz a tágas konyha mélyén

mindent aranyszínûre fest át.

-- De szomorú a mese, nagyapókám!

-- Nagyapó, milyen ruhát viselt ô,

a mesebéli

szép keresztanyácska?

-- Fájdalom volt

csupán a palástja,

nagyon sötét, nagyon rút palástja.

Házakszerte s utcaszerte enyhe

ünnepeste.

Jégbe öltözött Karácsonyeste

sugárzó tûznél ülünk,

nagyapó szavára lesve.

Újdonszült Jézusról énekel

falunkban egy béres sihederke:

Pásztornép, jövel!

Jöttön jöjjetek,

áldván a kisdedet,

ki megszületett!

-- Láttam hajdanán ezen az estén:

csillag röpült ég felé kerengve...

-- Mesélj, mesélj tovább, nagyapóka

úgy szeretnénk titkát tudni: merre?...

S a vénember fényeholt ezüstjét

pajkos gyerekhang kacaja fedte.

-- Ugyan, minek, kedves kis pulyáim...

......................................

Amit csak Isten és én tudunk,

nem tartozik rátok, gyerekekre!

-- Hogy hívták a csillagot, no mondd meg,

ami ég felé röpült kerengve...

-- Szegények Irgalma volt a neve,

és fényes volt, mint gyerekségetek.

És a legény hangja harsog,

földeríti a szûkös sikátort:

Én lelkem Jézuskája...

kedves gyermek, aki... az embert...

ajkunk...

Krisztus betlehemi ólban

születik ma éjszaka.

Majtényi Zoltán


Robert Lowell: Újév napja

Ismét, ismét az év megszületett

Jégre, s halálra, és sosem kíván a

Kályhánál leskelni ablak zugán, hogy

Hallja: postáslány kürtje mint recseg,

Midôn dagálykor pattan a jéghártya.

Ne szeressük egymást! -- itt ez dukál --, vagy

Csak holnap! A holnap rostálja még meg

Szándékaink. -- Miért élünk? -- A véres

Áldozat-füst-szaglásra! Cica hóban

Feldobta hátsó lábát, mintha ott

Beakadt volna, s megholt. Skatulyába

Fektettük, és rá égô gyomot szórtam,

Varjat riasztandó. Kígyó-farok

Tenger-szelek bôgtek baksist kívánva

A templom elôtt, melynek dupla zárja

Vár Szent Péterre, elgörbült kulcsára.

Szent Péter csöndít, s az egyházi tenger:

Bûzével a ponyva-putriba zihál, hol

József hálót bogoz, s a körülmetélés

Vad Puer natus est-jére fülel fel,

S vészt újra élve, Jézusért sirámol,

Kit keze tart. A törvény mily nehéz még

Vadaknál! -- Idô, malomkô? Isten kése...

Vérben történt a fiú születése!

Jánosy István


Szergej Jeszenyin: A kisded Jézus

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat,

szólván:

,,Gyertek, égben szárnyalók,

imádkozni szálljatok

hozzám!

Hajtsátok meg térdetek,

oldjátok a vétkeket,

gyertek.''

Ház küszöbén üldögélt,

tejbekását eddegélt

a gyermek.

Leszállt hozzá a cinke,

éhenkórász, kicsinyke,

megállott:

,,Imádkoztam már sokat,

a térdem is hasogat,

látod!''

A daru meg krúgatja:

,,Te vagy mindünk szent atyja,

etess hát!''

Az istenke letette,

velük mind megetette

a kását.

Aranyházból Mária

nézi, merre jár fia

az égen.

Küszöbön a kisgyerek

alamizsnát kéreget

éhen.

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat,

mondván:

,,Útra kerekedjetek,

hozzatok sok kenyeret

hozzám!''

Azok fölkerekedtek,

útban esôk eredtek:

késnek.

Az istenke cibálja

édesanyját, hiába,

éhes.

Szûzanya a mezôbe

kiszaladt az esôbe,

vár csak.

A mezôn csak szél lobog,

mint a ménes, elrobog,

vágtat.

Küszöbön a kisgyerek

könnyet hullat, kesereg,

ó, jaj!

Ahogy ott ül, sírdogál,

arra száll egy nagy madár:

egy gólya.

Az istenkét vigyázva

piros csôrébe zárta,

vitte,

fenyô csúcsán végtére

szélben ringó fészkére

tette.

Hazafordult Mária,

nézte, merre jár fia --

eltûnt!

Kis batyuját kötötte,

messzi útra érette

indult.

Megy sokáig, mendegél,

fenyves sûrûjébe ér --

mit lát?

A fészekben kisfiát --

ott hempergett, tapsikált,

hintált.

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat.

Szólt így:

,,Eztán kéregessetek,

magot szemezgessetek

holtig!

A szép fehér gólya meg,

kisfiammal hempereg,

táncol,

kisgyereket, örömre,

tegyen minden küszöbre

mától!''

Rab Zsuzsa


Stefan George: A szövetség csillaga

Ki még mindig Kezdet, Vég és Közép vagy,

egedbe áradó magasztalásunk

e földre esd le, Változás Ura.

Atájt sötétség terpedt mindenütt,

a templom ingott, s mert más volt a lázunk

atyáinkénál, nem hajszolt a lankadt

láng már magasra minket: a Derûsek,

Erôsek, Könnyûek elérhetetlen

trónjához, s vérünk hullt a messze-vágytól...

Akkor saját törzsünkbôl, mint a rügy,

nincs oly szép kép s álom se, fogható,

tündöklô istenként elénk bomoltál:

beteljesülést hozván szent kezed,

akkor fény lett, s minden vágy elcsitult.

Csorba Gyôzô


Stefan George: Zárókórus

Isten: kincseit kitárja

Isten útja vár reád

Isten ajka hív csatára

Isten fonja glóriád.

Isten csöndje lakja lelked

Isten edzi hû fiát

Isten szomjú vágya kerget

Isten! -- égve esdi szád.

Isten terhe nyomja vállad

Isten lángja izzított

Isten kedve rád kiáradt

Isten üdve rád nyitott.

Képes Géza


Borisz Paszternak: Karácsonyi csillag

Ez a tél. Ez a tél.

Feleútban a hegynek

fel a sziklaodúban fázik a gyermek

Fúj a pusztai szél.

Ökör melegíti, meleg lehelet.

Csak állnak a barlang

közepében a barmok,

a vályu felett dús pára lebeg.

Lerázza a pásztornép a kölest,

szalmát a subáról,

félébren a távol

éjfélbe bámul már odafent.

Lenn hóban a kis temetô meg a rét

meg a kert, kocsi rúdja

mered ki a bucka

alól, tele van csillaggal az ég.

Köztük mécsnél bátortalanabb

csillag -- sose járt itt

azelôtt -- haloványlik,

és Betlehemet keresi, oda tart.

Istentôl, az égtôl odébb azután

úgy gyúl ki lobogva,

mint szérûn a boglya,

az asztag a tûzperzselte tanyán.

És száll tûzcsóva gyanánt odafenn.

száll mind magasabban,

elnézi riadtan

az új jövevényt a világegyetem.

Jelent a bíbor glória tán

valamit, megy a három

öregecske szamáron,

sietnek a ritka csillag után.

Az ajándék jön teveháton. A hegy-

élrôl lefelé szaporázza a három

kicsinél kisebb szamaruk, letipeg.

A jövô, ahogyan beteljesedett

azután, megképzik az égi határon

Világok, gondolatok, seregek,

a varázsló mûvei, gyermeki álom,

a múzeumok jövôje, karácsony

heve és minden tündér csodatett.

A láncok, a nagyszerû tarka füzérek

a reszketeg, olvadt gyertya, a láng

...Zordul, foga van a pusztai szélnek.

...Az alma, a gömbök, aranykarikák.

Nem látszik a tónak jó fele, fák

födik el, de a vízfényt látni közöttük

a bozóton, csókafészkeken át

s tevét, szamarat ballagni mögöttük

a gáton, a pásztornép odalát,

mondják, a subát igazítva, köszöntsük

a többivel együtt ezt a csudát.

A havat melegíti a nagy csoszogás, a

mezítlen lábnyomok ólomüveg

hártyája a sziklaüregbe vezet,

vicsorít rá, mint a gyertyavilágra

a juhászkutya. Éjszaka. Peng a hideg.

Akár a mesében. A hóból, az árva

veteményesbôl mindig odamegy

közibéjük egy árny. Bojtárgyerekek

lábához sunyja fejét, taszigálja

orrával, a bajt szimatolja az eb.

Van néhány angyal a sûrû tömegben,

ugyanúgy, ugyanott, ugyanarra halad

az úton, nem látni ugyan egyiket sem,

mert testtelenek. Csak lábnyomukat.

Kiválnak a fák, már látszik a törzsük.

A szirtnél összeszorul a tömeg.

--Kik vagytok? -- kérdi Mária tôlük.

--Mi pásztorok, ôk angyal-követek,

jöttünk dicsérni benneteket.

-- Hát várjatok itt, majd sorba bejöttök.

Hamuszín napkelte elôtti homály,

toporog a gulyás, a juhász meg a bojtár,

és pörlekedik lovas és gyalogos már,

az ásott kútnál, az itatónál

ordít a teve és rúg a szamár.

Már szürkül a hajnal a csillagokat

az égboltról hamuként leseperve.

A nagy sokaságból a sziklaüregbe

a királyokat engedi Mária csak.

Nagy fényben alszik a gyermek a jászla

fenekén: hasadékban a hold sugara

Melegíti szamár puha szája, subája

az ökör meg a ló meleg orrlika.

Csak áll a homályban mind, ki bement még,

susognak, a szót kínnal keresik.

A jászol elôl most balra terelnék

a királyt, hogy állna félre kicsit,

megfordul a bölcs: a küszöbrôl a vendég,

a karácsonyi csillag a szûzre tekint.

Pór Judit


T. S. Eliot: A háromkirályok utazása

,,Hideg volt odamenet,

Épp legrosszabb része az évnek

Az útra, s ilyen hosszú útra:

Metszô a szél, az utakat elmosta az ár

A nagy télvíz idején.''

S a tevék feltörve, lesántulva, csökönyösen

Az olvadó hóba feküdtek.

Volt, mikor visszakívántuk

A nyári palotákat a dombokon, a függôkerteket

S a sörbethozó, selymes lányokat.

Itt meg a káromkodó, zúgolódó tevehajcsárok,

Akik megszöktek, mert kellett nekik a szesz meg a nô,

S a kihúnyó tábortüzek, a hiányzó sátrak,

S a mogorva várak, az ellenséges városok,

S a mocskos falvak, ahol az ember bôrit is lenyúzzák:

Nehéz volt odamenet.

Végül inkább egész éjszaka utaztunk,

Sebtiben szundikálva,

S a fülünkbe dúdoltak a hangok, szólván,

Hogy mindez csak ôrület.

Aztán hajnalra leértünk egy enyhe völgybe,

Párás volt a hóövezet alatt, növényektôl illatozó;

Folyó rohant benne s egy vízimalom verte a sötétet,

S három fa nyúlt az alacsony égbe,

S egy öreg, fehér ló ügetett el a mezôn.

Aztán egy kocsmához értünk, szôlôlevelek a fejgerenda fölött,

Nyitott ajtók elôtt hat kéz vetett kockát ezüst pénzdarabokért,

S lábak rugdosták az üres borostömlôket.

De útbaigazítást nem kaptunk, haladtunk hát tovább

S megérkeztünk este, egy perccel se hamarabb

Találtunk arra a helyre: mondhatni, kielégítô volt.

Mindez régen volt, emlékszem én,

És megtenném újra, de vegyétek észbe

Ezt vegyétek észbe

Ezt: miért vezettek végig ezen úton,

Születésért vagy Halálért? Volt születés, igaz,

Bizonyítékot kaptunk rá, s nem kétes, láttam születést, halált,

De azt hittem, különböznek egymástól; ez a Születés

Kemény és keserû haldoklás volt nekünk, olyan volt mint a Halál, a mi halálunk.

Visszatértünk székhelyünkre, ezekbe a Királyságokba,

De itt nincs többé nyugtunk, a régi függelemben,

Köröttünk idegen nép csüng istenein.

Másféle halálnak örülnék.

Vas István


André Frénaud: Háromkirályok

Haladunk-e oly gyorsan, mint a csillag?

Nem tartott a hajsza elég soká?

Eltéríthetjük-e végül is

azt a fényt a hold s a barmok között?

Sugara meg se rebben.

Hó szôtte be a visszatérés tájait,

olvadt szirmaiban az emlékezet elvész.

Szegôdtek új útitársak is a csapathoz:

úgy toppantak elô, szálfák közül fadöntôk.

Csúfolt sebek gyötörték a bolygó zsidót.

Állig takarta prém a félholt szerecsen királyt.

Az éhség-pásztor tart velünk,

két kék szeme ragyog szétfeslô köpenyére

és fogoly gyermekek dühöngô csapatára.

Az öröm elé indultunk, azt hittük,

megszületett a világ öröme valahol itt egy házban.

Ez volt a kezdet. Most egy szó sem esik.

Felszabadítani indultunk egy dicsô sírt,

vadonban fáklyakereszt jelöli.

Nem biztonságos a vidék,

mögöttünk kastélyok merülnek el.

Kihûlt tûzhelyû állomások. A kivédett

csapásokba remegnek hajnalban a határok.

Homokvihart megtörô tenyerünket

átfúrja a zsizsik, s félek az éjszakától.

Belefáradtak a szeles úton,

kik vártak ránk, és most kórusban gyaláznak.

Hajnalban bezárt külvárosokon, szívtelen vidéken

elvegyülve s külön a többiektôl haladunk

a remény súlyos pillája alatt.

Gebeként zihált a félelem.

Elkésünk majd, a mészárlás folyik már,

ártatlanok a fûben elterülve.

S fölkavarjuk a tájak tócsáit naponta.

S növekszik a moraj, cserbenhagyott halottaké,

kiket buzgalmunk reménye éltetett.

A tömjén elrohadt az elefántcsont-dobozokban,

s megaludt az arany szívünkben, mint a tej.

Odadobta magát a katonáknak

a lány, kit a bárkában ôriztünk pirkadatra

az ô arcának mosolyául.

Végünk van. Már az indulás pillanatában

rászedtek bennünket a felderítôk.

Már út se volt, és fénysugár sincs.

Csak egy aranykalász, álmunk vetése,

de bukásaink súlya nem érlelte meg.

S mi csak megyünk, magunkra morogva,

úgy összeveszve hárman, ahogy csak össze

egy ember veszhet önmagával.

Menetünkrôl a kültelkek füvén

emberek álmodoznak.

S reménykednek, ha utat vétettünk is.

A villódzó idôben, holt-medrekben tévelyegve

a Gyermek melengetô mosolya alatt,

kóbor lovagok mi, tünékeny nyomán a születô

jövônek, mely, mint a csordapásztor, ösztökél.

Már átkozom a kalandot, már visszatérnék

otthonomba a platánfa alá,

inni kutam vizét, mit nem ront meg a hold,

s árnyékom rezdületlen hûvösében

beteljesednem örök-sima tornácaimon...

De nem gyógyulhatok: szólít egy esztelen hang.

Rába György


Paul Claudel: Karácsonyi ének

Gyerünk, fiúk, itt az idô az indulásra, készen vagyunk-e már?

Megvan--e minden, ami kell, mert csikorog ám odakünn, a hócipôk, kabátok, takarók, a kesztyû és a sál?

Akkor fújjátok el a lámpát, s gyertek, mert én majd elöl megyek.

Jól ismerem már az utat, s ne fontoskodjék senki más, ha vezetek.

Eloltottak, és kisded csapatunk torlódik feketén a visszfényben, amint a tûz végsôt piheg,

Vérbeli rokonaim itt, amott meg szívbéliek,

A bátya és a nénike, szolgálólányok és legények, s gyermekeivel az anya is ott topog,

S az igaz is, aki a nap terhét viselte, a tizenegyedik óra napszámosával.

Túl sötét van már számlálgatni egymást, de mintha az iméntinél most többen volnánk valahánnyal.

Ha tán halottak csatlakoztak hozzánk, Isten hozott körünkbe, kedves rokonok!

Ne féljetek tôlünk, meggyóntunk mind az este, tiszta szívvel várunk közénk, ártatlanok.

Meggyóntunk mind, kivéve azokat, kik úgy hisznek, hogy mégis kételkedve élnek,

És akik, kissé meghökkenve bár, barátságból mégiscsak elkísérnek,

Amint markolva nagy husángomat, akár egy búcsúvezetô, csapatunk élén lépdegélek,

Zengve karácsonyéji énekünket telt tüdôvel, ahogy-esik-úgy-puffan épp:

Egyetlen verset, hogyha nincs több az iszákban, s a többit is, ha föltolul s egymás nyakába lép.

Ha nincsen rajta rím, hát le kell róla mondani, hiába.

És ha biceg a vers, nem azért sántikál, mintha nem volna lába,

Hanem kissé elôtte jár a gondolatnak, akár a vak, kit megelôz a bot,

Meg aztán nem valami kényelmes az út sem, vastag hó lepi, nem gyapot.

De azért csak gyerünk tovább Isten nevében! a vidám szív mindent jónak talál.

Ha nem is tetszik énekem, mégiscsak végig fogom fújni már,

A négyszeres Allelujá-t a neumával, s nem azt, hogy ajjaj!  s Requiem;

Mert ez az a nagy éjszaka, mikor a keresztények minden felôl feléd vannak úton, Betlehem;

Mi meg itt milyen kevesen vagyunk, lám, milyen kisded ez a nyáj!

Alighogy kitárul az ajtó, ím szemünkbe lobban a tágas ég fenn,

Millió szikrázó csillag, a Tejúttal középen.

Az ünnepség szertartásmestere, az ég az égnek tudományát magyarázza,

Roppant nagy díszében a firmamentum az Isten dicsôségét harsonázza.

Egy villanás! az égi seregek kirántják kardjukat, fölibénk sorakozva, s kapitányaik ott állnak az élen, épp öten vagy hatan,

A roppant nép egybevegyül és Gloria in excelsis--t zeng egy hangon, hatalmasan!

Épp öt vagy hat csillag, nézzétek a legszebbet ott felül.

Ó szellemi Glóbusz, amint a szent Istálló fölött tündöklôn megül!

Megszentelt fény edénye, melyet egy angyal hoz nekünk ma, kétségtelenül.

Ami téged illet, Boáz és Dávid városa, Efrata Betlehemje,

Júda minden városai között bizonyára nem vagy a legkisebb te,

Mert öledben kell megszülessék az emberek megváltója ma éjjel!

A legmesszebbrôl is eljött mindenki hozzád, amelyet visel, azzal a nevével.

Utcáidon ma mennyi fény! mekkora sürgés-forgás, zenebona, forgalom!

Augusztus Caesar megszámlálja az egész földet e napon.

A Tékozló Fiú, ki megvendégeli a Bal Latort s a Computus 	tisztviselôit,

Fuvoláslányok közt a lacikonyhán szórakozik és élcelôdik.

Mindenkinek jut egy meleg zug itt, kivéve a mennyország fejedelmét.

Soha nincs hely a fogadóban, ha szegény Jézus, te volnál 	a vendég.

Az alázatos Máriával a szamáron József csak házról házra baktat.

A kocsmáros, meglátva ezt a terhes asszonyt, segítséget kiált és karhatalmat!

S a tornácon s a fenyôág alatt szalvétájával hessentgeti el

Szent Józsefet, kinek fején nincs ott a fényköre, csak egy kopott nyúlbôr kucsmát visel.

Ezért aztán, mivelhogy pénzünk nincs, hogy itt egy kissé vígan éljünk,

Elhagyjuk jobb felé a várost és itt ezen az úton balra térünk.

A pusztaság felé visz ez az út s a közlegelôk felé, ahogy jelzi a

Barmok sûrû csapása, melyet kedvtelve néz a Levita.

Ezen a sarkon forduljunk be most, és ott, ahol a boronák és ekék állanak,

Látjátok azt az üreget a földben, Ábrahám öreg tölgyfája alatt?

Ott van.

Maradjunk egy-két percig nyugton itt, várjuk meg, míg éjfélt kondítanak.

Még egy pillanat, és túl vagyunk a nagy várakozáson!

Dánielnek hetei véget érnek, ma elkezdôdik a karácsony.

Hodie lux illuxit nobis, coeli facti sunt melliflui.

Itt fakadnak föl magának az öröklétnek forrásai.

Ma kezdôdik az Ige bennünk, ahogy az Istennel kezdôdött kezdetül!

Tiszta eredet ténye, melyben természetünk is részesül!

Ó bûnnél hatalmasabb kegyelem! ok, melytôl átlényegül az ígéret!

Hármas misével tisztelt titka a hármas születésnek!

Ím, az igazmondó Igét elsônek pillantják meg szemeink,

Amint a korporálén pihen, a rubrika meghagyása szerint.

Éjfél kondul. Folytassátok hát utatokat s lépjetek be.

Lehet-e szív oly kemény, hogy a látványon, melyet látunk, föl ne gerjedezne?

Ki minket ennyire szeret, lehetséges, hogy viszont ne szeressék?

Van-e, kinek, karjába véve ezt a kisdedet, könnyel a szeme meg ne tellnék?

S ha még mindig akad, aki kételkedik, vonuljon félre és vizsgálja meg

Ezt a papírt, amelyre egybeszedtem Mózestól a róla szóló jövendöléseket.

Mert gyermek született ma nekünk, parányi kisded adatott az égbôl,

Dávid törzse kihajtott, és virág sarjadt Jessze gyökerébôl,

Dávid személye a bûntelen Szûz ölébôl született meg!

Íme hús a húsunkból, ím a tôlünk-való, az Istengyermek,

Örökségünket, mit a Sátán elrabolt, visszaállítva teljesen,

S az ô neve Csodálatos, Tanácsadó, Erôs Isten, Jövendô

Évszázadok Atyja, Békefejedelem!

Folytassátok hát, mondom, utatok és lépjetek be bátran, mert ami engem illet, én maradok, ahol vagyok,

De elôbb készítsétek mind elô, amit Jézusnak ajándékba hoztatok,

(Ki tekintélyes származású, egy rézcsillag tanúskodik felôle pontosan a hely felett,

Hol manapság egy török katona áll ôrt, puskája végén bajonett).

Aztán zörgessetek, s az Anyához elsônek ezt az anyát vezessék el.

Ki elsôszülött fiát hozta el, szemében érett anyasága teljes melegével;

S az együgyû együgyûségét hozza, s a bûnös jön bûnei seregével,

Jön a reménytelen kishivatalnok, s az író, ki belátja már, hogy tehetségtelen,

A kicsapongó, megtalálva tiszta szívét hirtelen,

Becsületrendjével a tiszt, az özvegy jegygyûrûjét hozva híven,

S az aggastyán élete lajstromát, az itatóssal az utolsó íven.

Én meg, mert semmim sincs, amit ne kaptam volna csak, örülve, hogy veletek eddig eltaláltam,

Mint egy derék cseléd, idekinn maradok az éjszakában,

S mint Mózes az égô csipkebokor elôtt, hallgatva az isteni szózatot,

Úgy nézem buzgó áhítattal és mélységesen meghatott Lélekkel ezt a zárt kaput, amelyen a tej tündöklése átragyog!

Üdvözlégy, térdeplô Asszony a fényben, minden teremtett élôlény elsôszülötte!

Mert te már akkor megfogantál, amikor még nem létezett a lenti mély sem,

A hiánytalan fényesség a te réveden született az égben!

Amikor a mélység fölé keresztet állított, a Mindenható arcodat helyezte el elôtte,

Ahogy elôttem itt áll a szívemben, ó tiszta Szûz, ki fényes liliom vagy!

Méhedben hordtad teremtôdet, kebled alatt nevelted alkotódat!

Hívô nôvérünk, Mária, beborít mindenfelôl ölelése,

Egy meztelen kis lény tapad az Istenszülô kebelére!

Mint a Fiú az Ôsidôktôl Létezô szívére, aki az Ámen és az Ország!

Isten értelmes paradicsoma, balzsamaidnak illatába vonj hát!

Mint Ôt magát vontad, aki az öröklétben tejednek édességét vágyta szüntelen.

,,Nyiss ajtót nekem, húgocskám, galambom, barátnôm, szeplôtelenem!''

Add át az embert végre Istenének, királyi kapu és pecséttelen!

Ó éji áradatok szíve, kiben egy el nem mondható akkordban a galamb ezüst színe és az arany sápadtsága egybelobban!

De közben zavaros lármával telnek el a földek és a rétek,

Valami kiáltozás kezdôdik a földön, s az égben valami ének.

A pásztorok, virrasztva botjukkal a nyáj fölött, az Egyház pásztorainak képei,

Hallgatják a jó hírt, amint az angyal hirdeti.

S hallgatják ezt a mondatot: Dicsôség s béke, amit a Rendek fönt a megnyílt égben zengedeznek:

,,Dicsôség Istennek a magasságban s a földön békesség a jó szándékú embereknek!''

A Tékozló szívén, káromlásai közt, mintha zene suhanna át,

Föláll, látni akar, körmével vakarja a nyilvánosház ablakát.

Mert útrakeltek már a pásztorok, s mögöttük az egész föld megremeg.

E kocabanda léptei nyomán, akik közt a legöregebb

A banda dobját cipeli s rá kétfelôl is jókorát vereget!

Népek és szigetek! elmerült nemzetek! s kikkel méltatlanság esett: ó, figyeljetek sorra mind!

Megtöretett a nyakas Izrael, Isten lángja szabadon villog odakint!

Kik a halál árnyának országában éltek, világosságuk született, fényt látnak ím mindannyian!

,,Megtöröm a zsarnok igáját rajtatok, mint Mádián napjaiban,

Semmiért adtak el -- így szól az Úr --, és én pénz nélkül foglak visszavenni.

Ó féreg, mit se félj! Nem feledkeztem rólad el. Gyermekét tán az édesanya elfelejti?

S ha elfelejtené, én nem feledkezem meg rólad -- így szól a mindenható örök Isten.

Mi történt énvelem, hogy népemet elvették tôlem ingyen?

S nem teszem hozzá: tûnjenek el földemrôl a pogányok s a szennyesek.

Kelj föl a porból, ó fogoly, halld meg ezen a napon nevemet:

Mert én vagyok az Úr -- így szól az Úr--, én magam, aki szólottam veled.''

Perzsák és görögök angyalai! Róma angyala! Éjszak és a tengerek angyalai!

Keserû virrasztásban éberek! éjben tengôdô vak népek pásztorai!

Mint ahogy a jelszót ismétlik toronyról toronyra a katonák,

A világ egyik sarkától a másikig úgy adjátok kérdésteket a nap felé tovább!

Most, amikor az alszegpap, aki a szerpaptól -- az meg a paptól -- részesült a békecsókban.

Indul testvérei között az elsôhöz a karban s köszönti tisztelettel, meghajoltan,

Kezét a vállára teszi és kétfelôl az arcához érinti arcát;

Akár a hírvivô, ki börtönrôl börtönre jár és hirdeti, hogy véget ért a rabság;

S tömjén, tûz és arany között az oltárról, a fôpaptól elindult nemsokára

Ünnepélyes kíséretével, a lengô füstölôk és zengô harsonák nyomába

A hírnök a szószékre lép, az egyetemes Jóhírt prédikálva!

,,Megszületett az isteni gyermek!'' Ti is halljátok, ó mi ez az ének.

Ôsatyák, kik még a Pokol hatalmas tornácában éltek!

Az elfeketült gyökér is megérzi, amint a lomb virága közt az áldás megfogan.

Az Élet Fája, melyen az örök gyümölcs születik, megremeg nemzedékeiben boldogan:

Íme a csodálatos fiúgyermek, akit egy Szûz Simon karjába helyezett!

Ôsatyák s pátriárkák, Jézus Krisztus ôsei, örvendjetek!

A csontotokból származott csontokból származott a Bosszuló, akit az Írás emleget.

És csakhamar a halottakon át, kik egymás hegyén-hátán hevernek rokonul és befedik,

A föld egész Ádám mélyéig megremeg s kitárja méheit.

A kínból és a börtön éjjelébôl a sóhajtozó lelkek hangja száll

S elcsigázottan így kiált: ,,Ó gyermekem, hát itt vagy végre már!''

Amíg az Élô maga is be nem zörget a Halál küszöbén, amely nem az ô alkotása,

S míg, alászállva szombatján az Úr lelkének hírnökül elôtte járva,

Be nem zúzza a zengô kapukat egy angyal iszonyú csapása!

De már a sivatag fölött dereng a virradat, amelynek nem lesz soha vége,

Elsô keresztény napunk hajnala és üdvösségünk elsô éve!

Itt lent és ezután az Isten örökre velünk lakik,

Amennyiben az övéi leszünk -- de meddig! hiszen jó szándékunk vajmi kurta itt!

Mert nyomban megtesszük a rosszat ismét, bár menedékünk is lehet

A tabernákulumbeli szívben, ki oly elnézô hozzánk s úgy szeret.

Valóban karácsony napja ez, színarany, melyet semmi szenny se rág.

Holnap, mert kell, a kegyetlen Heródest szolgáljuk majd tovább,

Az iparos a szerszámaival, a hivatalnok elfoglalva asztalát.

De én az isteni örömben lakozom, akár József, az ács,

Itt látva mellettem a kisdedet s Urunkat Istenünket egy személyben,

S anyánkat, Máriát, aki semmit se szól, s megôrzi mindezt a szívében.

Rónay György


Allen Tate: Karácsonyi szonettek

Allen Tate: Karácsonyi szonettek (1934)

I.

Itt a nap, mely idôt ad Életének,

tetôtôl talpig készenlét vagyok,

fölcsípni fürgén szememmel az évet,

szárnyas elmét megilletô magot.

Van, kinek bôség az Eljövetel,

evésre, vadászatra alkalom;

az én ernyedtségem láz veri fel,

s az évszak vert ügyét támogatom

így: Ember, busa fejû, tompa lény,

a fodrozódó égen mire leshet?

De a Holtakhoz térdelek le én,

míg papírcsengôk, tarkállva üdén,

-- rajzukon szánról potyog lány, legény --

búcsúztatják oltalmamat, a csendet.

II.

Ó, Krisztus, csöngettyûzz a dühös égre.

A múltra kell most gondolnom kicsit:

tízévesen nagyot hazudtam, érte

néger fiút vertek meg; végre itt

a sok múló év, fölvillanva rendre,

fordul, mint zöld posztón falsra golyók --

hátráljanak, s trombiták kara zengje,

Krisztus figyelme mint forrt, lobogott.

Süket, vak érzékeim nem lelem,

nem pallérozott tudás-maradék,

de tudom: a rémálom nesztelen;

míg a hóvégi tûz bódultan ég,

meddô kézzel s fejjel itt kuksolok,

bûnökért nyögve, oldást várva még.

Bárdos László


William Carlos Williams: Ajándék

Amikor az egykori bölcsek a csillag

nyomán ajándékot hoztak

a szeretet urának

szerény szülôhelyére,

az ördögök

fejvesztve iszkoltak el,

mutatja a régi rajz.

Mit tudhat a csecsemô

díszes aranyról,

vagy tömjénrôl és mirrháról,

papi ruhákról,

és kegyes térdhajtásról?

De nincsen új történet

a képzeletnek,

hallja bár elôször,

és hiába a sok árulás,

tudja, így volt igaz.

A fényes kincset,

gyermeknek haszontalant,

az áhítat hozta,

mutatni a szeretet hatalmát.

Öregek voltak a bölcsek,

hogy tudhatták volna,

mi kell az anyának,

s hogy a gyermek

enni kér?

De amint letérdeltek,

enni kapott a gyermek.

Ôk látták,

és

dicsérték.

Csoda

történt íme

ámuló szemük elôtt,

anyatej!

a szeretetjutalma.

A szamár felrikoltott,

a marha elbôdült.

Ez a természetük.

Mindenki természete szerint dicsér.

Ez minden,

amit adhat.

Dicséretmondás

az ördögök menekülése is.

Mi ehhez

a halál?

Semmi. A bölcsek

ajándékkal jöttek

és térdet-fejet hajtva

hódoltak

a tökélynek.

Kodolányi Gyula


William Everson (Antoninus testvér): Menekülés a sivatagban

Az utolsó település szögesdrót kerítése még kiemelkedett,

Majd lebukott a láthatáron. A prérifarkas földjén haladtak át:

Mesquite-, zsálya-cserje és fûcsomók kapaszkodtak a göröngyökbe;

Prérikutya kaffogott a völgyben valahol;

És a magas fennsíkon a rövid lábú borz

Vájta az agyagot. De azon túl a sivatag

Nyers, csillapítatlan, a Nap könyörtelen parancsából

Táplálkozó, esküszegô uralma, ahol messze, a nedves horizonton

Hal meg a páracsík: Isten tudja, hol.

És a balsors jelzései: az ökörkoponya,

Beesett szemeiben állati rettegés remegett;

Az eltörött, homokba fulladt, végzetes kerék

És egy szomorú lóállkapocs. A bosszúálló törzsek

Visszautasító gesztusai, vadabbak, mint a bubópestis,

Amely aggályosan uralta a vidéket.

Csupán a szamár gondtalan: szépen, szabályosan

Emeli mellsô lábait, mint akinek

A mai nap bûne épp elegendô.

Még virgonc fülei is az idôt mutatják.

De ôk, a férfi és a gondterhelt asszony

Résnyi szemmel bámulták a lemenô napot,

És a sûrû sötét felé haladtak elôre

Nyugtalan lélekkel mindketten, és vittek valamit,

Ami miatt hányszor fordultak volna vissza már. Ez

Hajtotta ôket. Durva polcmócban a világ nagy kockázatát vitték,

És tudták ezt és betakarva vitték, közel a vak szívhez,

Mely rossz órán is ragaszkodik édes szükségletéhez,

Birtokolja a közelgô éjszaka ellenében,

Amely a holt folyóágyak fölött most érkezik

Hidegen, keserûn és feketén.

A világ vadonjában tett legelsô utazása volt ez,

Amit sok követett még: sok csodálatos és sok félelmetes.

És ami olyan jó volt, oly tiszta, oly gyengéd, oly erôtlen

(Túl törékeny az érintéshez is) -- amit olyan féltve ôriztek,

Megôrizte ôket. Ahogy minket is naponta, ha a felemelt kehelybôl

A leggyöngédebb nyelvvel magunkhoz vesszük a törékeny kenyeret,

Hogy kijusson a vad birodalomba,

Ahol Heródes izzad és fürge szolgái

A bulvársajtót lapozzák -- ez tart meg minket is.

A tábortûz fölött a terméketlen holdfény

Részekre osztja Nyugatot, túl szûzies és tiszta

Semhogy rosszat jelentsen. A férfi a serpenyôvel zörög,

Hogy a csend pôre élét elvegye.

Az asszony a szívét fölemeli, a Kisded

A gazdag emlôt gyömöszöli, eszik.

Mezey Katalin


Paul Claudel: A prágai gyermek Jézus

Havazik Künn a nagyvilág halott kétségkívül. December.

De Istenem, itt a kis szobában milyen boldog az ember!

A kandalló, parázs szénnel tele,

A mennyezetet álmatag fénnyel színezi be,

S nem hallani mást, csak amint a forró víz pöfög.

Fönn az állványon, a két ágy fölött

Üvegbúra alatt, a fején koronával,

Egy kezében a világot tartva, a mással

A kicsinyeket, kik bíznak benne, eltakarni készen,

Nagy szoknyájába bújva, kedves ünnepélyességben,

S nagyszerûen az óriás kalap alatt, amely sárgán virít,

A prágai gyermek Jézus országol és uralkodik.

Egyedül van a tûzhely elôtt, mely beragyogja,

Mint a szentségház mélyén elrejtve egyedül az ostya,

S a Gyermekisten ôrzi itt kis testvéreit napkeltéig.

Oly észrevétlenül, mint a sóhaj, mely elenyészik,

Az örök jelenlét betölti a szobát,

Ez ártatlan és együgyû dolgokhoz alázva magát!

Ha ô velünk van, semmi bajt nem érünk.

Alhatunk, itt van Jézus, a mi testvérünk.

A miénk ô, és miénk mind e drága jó

Holmik: a csodálatos baba és a faló,

Meg a bárány, ott állnak a sarokba lökve mind

S mi alszunk, ám e drága dolgok mind, mind a mieink!

A függönyök lehúzva... lentrôl, ki tudja honnan,

A hóban és az éjszakában valami óraféle kondul hosszan.

A gyermek meleg ágya mélyén boldogan érzi meg,

Hogy alszik, és hogy vele van az, akit szeret,

Mozog kicsit, karját nyújtja, dünnyög tétován és csendesen,

Megpróbál fölébredni és képtelen.

Rónay György


E. E. Cummings: (fácska)

fácska,

csendes karácsonyfácska,

oly kicsi vagy,

olyan, mint egy virágszál

a zöld erdôben ki talált rád,

s nagyon fájt-e eljönni onnan?

látod megvigasztallak,

mert oly jóillatú vagy

megcsókolom hûs kérgedet,

s átölellek szorosan és vigyázva,

mint az anyád,

csak ne félj

íme a díszek

mik egész éven át sötét dobozban alszanak,

s álmodják, hogy kiveszik ôket, s szabad csillogniuk,

a gömbök, a piros és arany papírláncok, az angyalhaj szálai

emeld föl karocskáidat,

s mindezt neked adom, hogy viseld,

minden ujjadra jut egy gyûrû,

egy porcikád se lesz sötét vagy szomorú

ha majd tetôtôl-talpig felöltöztél,

az ablakba állsz, hogy mindenki lásson,

s mennyire megcsodálnak!

ó, de te nagyon büszke leszel

és húgocskámmal kézen fogjuk egymást,

és fölnézve gyönyörû fánkra,

táncolunk és énekelünk

,,Pásztorok, pásztorok''

Kálnoky László


T. S. Eliot: A karácsonyfa-kultusz

Többféle magatartás van a karácsonyt illetôleg.

Egynéhányat figyelmen kívül hagyhatunk:

A társadalmit, a tunyát, a nyilvánvalóan üzletit,

A lármásat (a bárokat éjfélig nyitva tartják),

S a gyerekest -- ami távolról sem a gyermeké:

Annak a gyertya csillag s az aranyangyal

Tárt szárnyaival a fa tetején

Nem puszta dísz, hanem valóban angyal.

A gyermek ámul a karácsonyfán,

S ôrizze is meg az ámulás szellemét,

Az ünnep esemény legyen neki, ne csak ürügy,

Hogy a csillogó elragadtatás, az emlékében ôrzött

Legelsô karácsonyfa láttán kelt meghatottság,

Az a meglepetés, egy sereg új birtoklás öröme

(Mindegyik a maga sajátos, vonzó illatával),

A várakozás a liba- vagy a pulykasültre,

S az áhitatos borzongás, mikor behozzák,

S mind e vidámság s hódolat meg ne fakuljon

A késôbbi élmények folyamán, a sótlan

Megszokásban, a fáradtságban, életunalomban,

A halál sejtelmében, a kudarc tudatában,

Vagy tán a megigazult jámborságban,

Mely néha csupa magahittség, visszatetszô

Isten elôtt és tiszteletlen a gyermek iránt

(S itt hálásan gondolok ismét Szent Lucára,

Himnuszára és tûzkoronájára):

Hogy még a vég elôtt, a nyolcvanadik karácsony elôtt

(Értve ezen a legutolsót, akárhányadik is lesz)

Az évrôl évre ismétlôdô megindultság emlékei

Egyetlen nagy örömmé halmozódhassanak,

Amely nagy félelem is egyben, mint azon a napon,

Mikor a kezdet emlékeztet a végre,

És az elsô Eljövetel a másodikra.

Rónay György


SZÖGET VERTEK BELÉ


Charles Péguy: Az éj

Ó, csillagos Éjszakám, téged teremtettelek legelsônek.

Téged, ki elaltatod, téged, ki örök árnyékba burkolod máris

Valamennyi teremtményemet,

A legnyugtalanabbakat is, a heves vérû lovat, a fáradhatatlan hangyát,

S az embert, a nyugtalanságnak ezt a szörnyét.

Éj, kinek sikerül elaltatnod az embert,

A nyugtalanságnak ezt a kútját.

Mint ahogy a kutak vizét elaltatod.

Ó, bôszoknyájú Éjszakám,

Ki szoknyád redôibe takarod

A gyermekeket s az ifjú Reménységet.

Hanem az ember nem hagyja magát.

Ó, szépséges Éjszakám, téged teremtettelek legelsônek,

S szinte a legelsônél is korábban,

Hallgatag, hosszú fátylas éj,

Aki által valami sejtelem száll le a földre.

Ki kezeddel szétárasztasz a földön, ki a földre harmatozol

Valami békességet,

Az örök béke elôfutárát;

Valami nyugodalmat,

Az örök nyugalom elôfutárát.

Megnyugtató, balzsamosztó, vigasztaló.

Te, sebek és összezúzott tagok istápolója.

Te, ki elaltatod a szíveket, te, ki elaltatod a testeket,

A kíntól

S halálos

Nyugtalanságtól, gondoktól, fáradalomtól

Összetört tagokat, sajgó zsigereket;

Te, aki friss

Balzsamot öntögetsz a keserûségtôl mart torokba;

Ó, nagyszívû leányom, téged teremtettelek legelsônek,

S szinte a legelsônél is korábban, határtalan keblû leányom.

És nagyon jól tudom, hogy mit teszek.

Alighanem tudtam, hogy mit teszek.

Te, ki anyja karjába fekteted a gyermeket,

A gyermeket, kit beragyog az álom árnya,

S belül csupa mosoly, csupa titkos mosoly az anyja iránt való bizalomtól.

A bennem való bizalomtól.

Titkon mosolyogva egy parányi vonással komoly kis ajkán.

Te, ki a gyermeket, ki bensejében úgy duzzad, hogy majd kiárad

Az ártatlanságtól és bizalomtól,

Anyja karjába fekteted.

Te, ki a gyermek Jézust minden este

Karjába fektetted a Szentségesnek és Szeplôtelennek.

Te, aki a remény kapusnôvére vagy.

Ó te, minden lányaim közt az elsô. Te, akinek még az is sikerül,

Te, akinek sikerül olykor,

Te, aki az embert anyai Gondviselésem

Karjába fekteted.

Ó, én leányom, csillogó és sötét, köszöntlek,

Te újító, te tápláló, te nyugtató,

Ó, árnyék csöndje.

Ilyen csönd uralkodott a nyugtalanság teremtése elôtt,

A nyugtalanság uralmának kezdete elôtt;

Ilyen csönd uralkodik majd, de csupa fényben,

Ha elvégeztetett ez a sok nyugtalanság,

Ha kimeríttetett ez a sok nyugtalanság,

Ha a kút vizét mind kimerték.

Ha bevégeztetett és kimeríttetett mindez a sok-sok

Emberi nyugtalanság.

Így hát, leányom, ôsi vagy és elmaradtál,

Mert a nyugtalanság e korszakában fölidézed, megemlékezel róla, már-már visszavarázslod

És már-már újrakezded azt az ôs nyugalmat,

Midôn a vizek fölött lebegett a lelkem,

De ugyanakkor, csillagos leányom, sötét palástú lányom, nagyon is elôre jársz, nagyon is korán kelô vagy,

Mert hirdeted, jelképezed, szinte már el is kezded minden este

Az én örök

Fényességgel sugárzó nagy nyugalmamat.

Szent vagy te, Éj; nagy vagy te, Éj; szép vagy te, Éj.

Ólompalástos Éj.

Szeretlek téged, Éj; köszöntelek téged, magasztallak téged; az én nyurga lányom vagy, az én teremtményem,

Ó, szépséges Éj, ó, bôpalástos Éj, csillagpalástos lányom.

Eszembe juttatod, még nekem is eszembe juttatod azt a nagy csöndet, mielôtt még

A hálátlanság zsilipjeit fölnyitottam.

És hirdeted, még nekem is azt a nagy csöndet hirdeted, mely akkor lesz, ha majd

Lezártam ôket.

Ó édes, ó nagy, ó szent, ó szépséges Éj, te legszentebb tán lányaim között, ó bôszoknyás, csillagpalástos Éj,

Eszembe juttatod a nagy csöndet, mely akkor volt, midôn

Még nem kezdôdött az ember uralma,

S hirdeted azt a nagy csöndet, mely akkor lesz, ha majd

Az ember uralma végetért és jogaromat visszavettem.

Olykor már elôre erre gondolok, mert valóban túl nagy lármát ver az ember.

De fôként azt az éjt juttatod, Éj, eszembe,

És eszemben forgatom mindörökkön.

Eljött a kilencedik óra. Választott népem földjén történt, Izraelben.

Minden beteljesült. Ez a roppant kaland.

A hatodik órától fogva az egész országra mély homály borult a kilencedikig.

Minden beteljesült. Ne szóljunk róla többet. Fáj nekem.

Fiam e hihetetlen alászállása az emberek közé.

Az emberekhez.

Azért, amit vele tettek.

A harminc év, amíg ács volt az emberek közt.

A három év, amíg a prédikátor volt az emberek közt.

Pap.

A három nap, míg áldozat volt az emberek közt.

Az embereknél.

A három éj, míg halott volt az embereknél.

A halott emberek közt.

A századok és századok, amíg ostya az emberek közt.

Minden beteljesült, az a hihetetlen kaland,

Mely mindörökre megkötötte kezemet, az Úristen kezét.

Ez a kaland, mely által egyszülött Fiam megkötötte a kezemet.

Örökre megkötve igazságosságom kezét és örökre föloldva irgalmasságomét.

És igazságosságot találva igazságosságom ellen.

A szeretet igazságát. A remény igazságát. Minden beteljesült.

Aminek kellett. Ahogyan kellett. Ahogy prófétáim

megjövendölték A templom kárpitja egész hosszába meghasadt.

A föld megrendült, a sziklák megrepedtek.

Sírok nyíltak meg, néhány szentem holt teste új életre támadt.

S a kilencedik óra táján a Fiam fölkiáltott.

S ez a hang soha többé nem hal el. Minden beteljesült.

A katonák visszamentek a laktanyába.

Nevettek, tréfálkoztak, a szolgálatnak vége volt.

Ezzel az ôrséggel is kevesebb.

Csupán egy százados maradt ott s néhány ember.

Egészen kis csoport, a jelentéktelen bitófa ôrizetére.

A bitóéra, melyen Fiam függött.

Csupán néhány asszony maradt ott.

Az Édesanyja is ott volt.

És talán néhány tanítványa is, ez azonban nem egész bizonyos.

Lám, minden embernek joga van a fiát eltemetni.

Minden embernek, ha olyan szerencsétlen,

Hogy nem hal meg a fiánál elôbb. Csak én, csak én, az Isten,

E kaland által megkötött kezemmel,

Csak én, annyi apa után magam is apa most e pillanatban,

Csak én nem temethettem el a Fiamat.

S akkor jöttél te, Éj.

Ó legkedvesebb minden lányaim közt; s még most is látom én, és látom örökkévalóságomban mindörökké.

Ekkor jöttél, ó Éj, s beburkoltad egy óriási szemfedôbe

A századost, a rómaiakat,

A Szûzet és a szentasszonyokat,

A hegyet és a völgyet, melyre leszállt az este,

S népemet, Izraelt, s a bûnösöket s együtt mind, ki haldoklott, ki meghalt értük,

És Arimatiai József embereit, akik már közeledtek

A fehér gyolcslepellel.

Rónay György


Anna Ahmatova: Virágvasárnap

Vártam rá, vártam hosszú éveket,

tengôdtem tétlenül, álomban élve.

És láttam olthatatlan fényjelet

virágvasárnap, éppen három éve.

Megállt elôttem, szavam elakadt,

és én megláttam választottamat.

Gyertyával vonul hallgatni misét

lassú menet. Ó, imádságos óra!

Halkan roppan az áprilisi jég,

s a menet feje fölött zengve-bongva

mint örök vigasz, harangszó zenél,

lángokat lenget a fekete szél.

Fehér nárcisz lélegzik mézesen,

és vörös bor csillan sekély kehelyben.

És meglátom viaszcseppes kezem,

mint korai köd fátyolán át, rebben,

a csókot reszketve fogadja el.

S ,,örvendj, áldott!'' -- a vérem énekel.

Rab Zsuzsa


Rainer Maria Rilke: Az Olajfák kertje

A szürke lomb alatt ment fölfelé

az olajtájjal egyszürkére válva,

s csupapor homlokát befekteté

mélyen a forró két tenyér porába.

Minden, s ez is. És ezzel véget ért.

Most menjek, míg vakság terjed szememben,

s miért akarod mondatnom, miért,

hogy vagy, mikor nem talállak magam sem.

Nem talállak. Magamban, itt vagy ott,

másban, sehol már. E kô is halott.

Nem talállak már. Egyedül vagyok.

De a minden szomorúságot érzem,

melyet általad enyhíteni véltem,

pedig nem vagy. Ó, név nélküli szégyen...

Késôbb úgy mondták: angyal jött az éjben --.

Miért angyal? Jött csak az éjszaka

a fák között egykedvûen lapozván.

Álmában rezzent némelyik tanítvány.

Miért angyal? Jaj, jött az éjszaka.

Az éjszaka megjött s nem volt szokatlan,

ilyen éj száz is eltelik.

Alvó kutyák és kövek szerteszórtan --

csak úgy volt, amilyen éjszaka sok van

s mind csüggedten vár másnap reggelig.

Ki így imádkozik, nem látogatja

angyal, az éj nem ôt segíti föl;

a magavesztôt minden hullni hagyja,

ilyen fiút vet prédául az apja

és nem fogad be semmi anyaöl.

Vas István


Borisz Paszternak: A Getsemáné kertje

Csillagfény messzi, egykedvû világa

mossa az útkanyart, az út

az Olajfák hegyét fenn körbejárja,

alatta a Kedron patakja fut.

Szakadékos kis tisztás feleútban,

ezüstös-ôsz olajbogyószemek

-- a kis tisztáson túl már a Tejút van

tapossák a híg levegôeget.

Odafenn kerítés, valaki kertje.

Kívül hagyja a tanítványait,

mondván: ,,Halálos bánat szállt szívemre

virrasszatok, legyetek velem itt''.

Mindenhatóságát úgy adja vissza,

akár a kölcsön holmit más, olyan

készséggel, s úgy áll itt egyszerre, mint a

halandók mind, mint mi mindannyian.

A nemlét fészkelt meg egyszerre abban

az éjszakában, puszta semmi lett

körül a világmindenség, lakatlan,

az élet helye már csak ez a kert.

S az üres, fekete mélységbe nézve,

melynek se kezdete, se vége már,

kéri atyját, múljék el tôle végre

ez a halálos, keserû pohár.

Majd imájával némiképp legyôzve

halálos lankatagságit, kimegy.

A laboda közt az álom nyûgözte

tanítványok a földön fekszenek.

,,Ímé, az Úr néktek megadta áldott

idômben élnetek, s ti alszotok.

Betelt ideje az ember fiának.

Magát bûnös kezekre adja most.''

Özönlenek elô, amint kimondja

rabszolgahad, csavargók, katonák,

elôl Judás, elárulója, csókja

hamis száján. Kardok és fáklyaláng.

Kardot ránt Péter a haramiákra,

lemetsz egy fél fület, ahogy lecsap.

,,Fegyverrel el nem döntöd ezt, hiába,

dugd hüvelyébe, ember, kardodat!

Ha lehetne, atyám nem adna vajjon

szárnyas légiót, angyalsereget,

hogy aki ellenségem, szétszaladjon?

S a hajam szála se görbülne meg.

Hanem most szentnél szentebb laphoz ért el

az élet könyve, annak, ami ott

írva van, most lesz beteljesülése.

Ámen. Legyen meg az akaratod.

Hasonlít az idôk futása, látod,

a példázatra: egyszer fellobog.

Magam vállalta szenvedésre, szállok

félelmes nagyságáért sírba most.

Magam vállalta kínban sírba szállok,

de harmadnapra majd feltámadok,

sötétbôl úsznak, hajókaravánok,

ítéletre elém a századok.''

Pór Judit


David Gascoyne: Ecce homo

Kié e borzadályos arc,

e rothadt, színtelen, nyúzott

hús: napperzselte, légy-lepett?

E vörös, hályogos szemek?

Tövis-szúrt fô? Átdöfték oldalát.

Nézd Ôt, az Embernek Fiát.

Feledj mesét, a szép fátylat szakaszd el,

mit gyávaság vagy érdek szôtt, hogy így

ellenségük barátukká juházzák,

s a valót rejtsék, mit kiált sebe --

a Nagy Botrányt ne födje álca, míg

a világ-végig víjja végtusáját.

Ez idô alatt mi nem alhatunk,

hisz most is ott függ a kereszten ô.

S a bûnnek nézô tanúi vagyunk,

az isten kínjának keményszívû

kortársai. Íme, a domb van itt:

kiontott vérébôl keletkezett --

Kereszten függ, még mindig kínzatik.

Lovász-csizmás centuriók...

Fekete ing, jelvény, hegyes föveg --

kart lendítôn kukorítók.

Ajkuk fagyos, szemük rideg --

e testvérei nem tudják, mit cselekszenek.

A hulla mindkét oldalán:

munkás és kézmûves-tetem.

Vagy meglincselt zsidó lehet,

néger, rézbôrû indián,

kuli, etióp, ír -- spanyol vagy

német demokrata talán.

Mint kitörô vulkán lobog

lógó nyelvû fején az ég.

Kétezer év mészárlása ég

ott, mit keresztes harcosok

nevében követtek el,

védvén a hitet, birtokot.

S a síkon -- átszegzett keze alatt --

bûnös, lemoshatatlan foltokat

izzadva : éjt -- baljós és gyászthozó

szellôk lehében -- zord futóhomok,

s hasadozott omlás-kerítve:

bombázott városaink látszanak.

Siratta Jeruzsálemet --

most látja, hogy e jósige

mint telik be a föld legnagyobb

városain. -- S a bûnös ész mit sem tehet,

hogy eltörölje mind e jóslatot.

E drámát most végig kell néznie.

Bár emlegetik, mégsem ismerik

éj-országokban a lába alatt,

hol mindenki beszennyezi szavát,

s egyedid hordja a köz bûneit,

s a végzete felé vakon halad,

hol úr, király: a félsz s a kapzsiság.

A történelemnek fordulni kell.

Tagadjuk meg a gyilkost, a herét,

s ki csak önelégült dölyföt lehel...

-- Forradalom s költészet Krisztusa --

feltámadás s az élet: szellemed

vére hullásából teremtetett.

Megfogva önnön hazugságaikban

a ,,feddhetetlen'', s a fekete pap

elnémíttatnak: mert a felforgató

igazsággal dacoltak... míg emitt

-- forradalom s költészet Krisztusa --

a kivetettek lesznek ágenseid.

Nem ezüst monstranciákról, hanem

az ember-kínok keresztfáiról

váltsd meg meddô, gyötrelmes életünk

 -- forradalom s költészet Krisztusa --,

hogy az ember hosszú éj-zarándok-útja

hiábavaló ne lett légyen nekünk.

Jánosy István


John Berryman: Ecce homo

Régen csodálva embernek hittelek

már-már túl az emberléten, de mégse.

Egyszer -- több éve -- nagy katalán múzeum

kopár, magas termében, túl Barcelonán,

jöttem rá: embernél több lehetsz --

Pantokratór mered le a tahulli Szent Kelemenrôl.

Sejteni késztet: tán isteni voltál,

de nem emberi, e fenséges kép szerint.

Most olyanra bukkantam, ahol te mindkettônek

látszol -- bárha csak fénykép --

Burgundi festett & aranyozott faszobor,

életnagyságú (nem mintha ismernénk sémi alkatod)

cingár test, s hol fejed elôre-félre csuklik,

lóg nyurga lábad, szétcsápol ág-karod

legyôzhetetlen rimánkodással --

Jánosy István


William Everson (Antoninus testvér): A kereszt készítése

Hegyekbôl levontatott durva fenyô. Az a fa, ami volt,

Karcsú ágán melyen ökörszem fészkelt,

Melyre röptében megtért a vörös sólyom

És a szürke, s a zsákmányért verekedô

Ijesztô keselyû -- az a fa ledôlt,

Kivágta a kétélû szekerce, csörlôvel levontatták,

Ékkel felhasították, a balta lenagyolta,

Feküdjék, míg használatának ideje eljön.

És így a szögekkel is: évezredekig feküdt a föld alatt

A tiszta érc; most a csákány kifordítja, szög-alakra

Verik dobogó tüdejû kovácsmûhelyben, vizeshordóban hûtik.

Aztán a várakozás, ama munkára.

Még a tüskebokor is távolból lobogott,

Mint fajtájának sok virágzó nemzedéke,

Benôve a sovány, semmirekellô földet,

A szél vetette tövis, megszúrja a barmot, a vadlovat,

Megtépi az ember öltözetét, megsebzi kezét.

Éppúgy, ahogy az életben a földi javak

Gyûlnek türelemmel: innen is, onnan is,

A hegyrôl a bor, a völgybôl a búza,

A vízzel teli tengerrôl jön a kék terhû esô,

Hó, mely az egres tarajánál hófúvásba gyûlik,

Májusban elolvad, lefut, lazacikrát hordoz,

A vidrák és a halak közlekedését bonyolítja,

Körülfolyja a gyümölcsösöket...

Így gyûlik a lehetséges gonosz is.

És mikor a Keresztet ácsolták, osztották negyedekbe,

Mint a Földet, úgy küllôzve, mint az Univerzum Kerekét --

Sugarakkal, melyek elvezetik a bûnös tetteket

Az ártatlansághoz -- ráleltek a tövis Koszorúra;

Elôkerült a Szög és a lándzsán felnyújtott Spongya;

Átok tört föl a romlott szívbôl;

A mennykôvel, jégveréssel kövezô, becsmérelt Bûn

-- Mindez létrehozta azt a gyûlölet-keveréket

És alakot öltött.

A gonoszság, a tékozlás és a keserûség,

Mintha a Föld vén hólyagja visszahátrálna a fertôbe,

Ádám bûnégette, meszes csontjaihoz,

Kirohanna az Idôbôl és ráalvadna a Keresztre.

Messze onnan nászában

Köhög a puma, mikor lemegy a nap; a zajtól

Elhomályosul csillogó szeme és vackába tér.

Mezey Katalin


Ezra Pound: A jócimbora balladája

Zelotes Simon mondja,

kevéssel a keresztre feszítés után

Hát elveszejté legjobb cimboránkat

Papok s gazok szégyenkeresztje?

Izmos legény volt, hajh, a cimboránk:

A hajókat s a nyílt tengert szerette.

Midôn bekerítették emberünket,

Mosolygott ajka, az áldott.

,,Ezek hadd menjenek -- szólt ránk mutatva --,

Vagy átkom hull reátok!''

Így szabadultunk a dárdagyûrûbôl --

Ô nézte a hordát, s felnevetettt:

,,Miért nem fogtatok el, midôn magamban

Róttam az utcákat s tereket?''

Aromás bort ittunk, rubinpirosat,

Hogy legutószor együtt ült velünk --

Nem kappan pap, de férfi volt a talpán,

S jó cimbora volt: a mi emberünk.

Nem fogják könyvbe zárni ôt, tudom,

Bár gonddal írják lapjait s nagy ésszel:

Tenger fia volt, nem kopasz tudós,

Ki molyrágott iratcsomókba vész el.

Bolondok! Azt hitték, hogy tôrbe kapták,

S már örvendeztek is halálán.

,,Menyegzôre megyek -- így mondta ô --,

Pedig tudom: keresztfa vár rám.

Láttátok: vakot, bénát gyógyítottam;

S a halott szíve újra melegen vert --

Most láttok újabb, szomorú csodát:

Hogy mint gyaláznak meg egy igaz embert.''

Isten fia volt a hû cimbora,

S munkált a testvérek javán.

Láttam, mint rémített meg százakat,

S én láttam ôt a fán.

Szöget vertek belé, s ô nem sikongott,

Pedig dôlt már a vére, mint patak;

Az ég kármin kutyái ordítottak,

De ô jajszóra sem fakadt.

Láttam, hogy rémített meg százakat

Az Olajfák hegyén:

Nyüszítettek, midôn nyugodt szemébôl

Rájuk villant a szürke fény.

Olyan volt, mint víz, mely nem tûr hajót,

S mit nem gyûrhet le a vihar --

Mint az ár, melyet megfélemlített

Feddô, szelíd szavaival.

Nagy mester volt a mi cimboránk,

Nem kezdte ki gúny és nevetség;

Bolond a csôcselék, ha azt hiszi,

Hogy végre most megölte testét.

Én láttam ôt még lépes mézet enni,

Mióta fölszegezték.

Képes Géza


Anna Ahmatova: A megfeszítés

Ne sírj, anyám, mert feltámadok!

1

Hasadt a menny kárpitja. Zengve fennen

óráját hirdették az angyalok.

Atyjához szólott: ,,Miért hagytál el engem?''

Anyjához: ,,Ne sírj, mert feltámadok...''

2

Zokogva hullt a porba Magdaléna,

s a tanítvány, legkedvesebb fia...

Amarra nem mert nézni senki: néma,

sötét szoborként ott állt Mária.

Rab Zsuzsa


Pierre Jean Jouve: Ma meghal Krisztus

Ma meghal Krisztus szüntelen-örökkön

Ma gyalázatban a hármas Lélek megéli

A végtusa halálos gyötrelmét és sokáig

Visszhangzanak a földön a könnyek gömbjei

Valóban szennyünk könnyei, kettéhasad

Ma a fekete ég hogy vad fénye kitörjön

S ô függ a fán, a holt vér súlyával halált

Ostromló halott Isten, az élet itt a földön.

Rónay György


Jiri Wolker: A keresztre feszített szív

A keresztre feszített szív

tegnapelôtt meghalt.

Levették hát és földbe tették

Sok-sok könnyel meghintették,

s a szív ma reggelre

kicsírázott.

Piros virág

jár az égen, s közöttünk itt lent,

dicsérve Istent

kaszárnyákban, bordélyházban

külvárosban, füstös gyárban,

s szól mindenkihez:

Én vagyok a szeretet és virágzom

piros nyitott seb a virágom,

hogy minden kétkedô,

kit a vas élet marka szorít

belém márthassa ujjait.

Zádor András


Pierre Emmanuel: Cibus viatorum

Mellénk került Emmausz felé

Menet az út felén

Hol Kleofás meg én

Lehajtott fejjel lépegettünk

S nem volt még fölnézni se kedvünk

Ahogy hozzánk csatlakozott

Mit beszéltek oly szomorún

Egyedül csak te nem tudod

Hogy Krisztus keresztre jutott

Három nap földben volt a teste

De most már nincsen ott

Ó ti balgatagok

Szívetek mily konok

Izajás nem megmondta-e

Mennyit kell elszenvednie

Hogy dicsôségébe bemenjen

Hallva mit mond nekünk

Repesett a szívünk

Elôttünk próféták repültek

Nem szegtük le már a fejünket

És gondolataink mögött

Csillagfény ütközött

A fogadóhoz érve

El akart válni tôlünk

Maradj velünk

A nap már lemenôben

Maradj velünk

Úgy elbúsul a lelkünk

Ahogy asztalhoz ültünk

Kezébe vett

Egy kenyeret

Megáldotta megtörte

És úgy adott belôle

S a mi szemünk egyszerre megnyílt

Ott az emmauszi fogadóban

Én is ott voltam Kleofással

Én ettem a kenyérbôl

Átszögezett kezébôl

Én kaptam a Föltámadott

Testébôl elsô falatot

Rónay György


Oszip Mandelstam: Csillapíthatatlan szavak

Csillapíthatatlan szavak.

Júdea kábulatba dermedt,

a férfi fejét egyre lejjebb

csüggeszti minden pillanat.

Köröskörül a katonák

a hûlô holttestet vigyázzák;

horgad a fô, mint vékony ágát

hajlító idegen virág.

Országol Ô és elalél,

liliom, lankad szirma, szára

az édes, örvényes vízárba,

és törvényét üli a mély.

Pór Judit


Borisz Paszternak: Baljós napok

A boldog nép, alig ért be

Jeruzsálembe legutóbb,

hozsánnakiáltva elébe

s zöld gallyal utána futott.

Zordul a világ, szeretettel

meg nem veszi senki szívét,

nézik gonoszul, szeretetlen,

ez a zárszó hát, ez a vég.

Nehezül portára, tanyára

ólomsúlyával az ég.

Ravaszul érvekre vadászva

hízelegnek farizeusék.

A szent, a sötét hatalom ma

a szennynek adja ki ôt,

s gyalázzák most acsarogva,

mint dicsérték azelôtt.

A szomszéd telken a népség

tolong, a kapun kitekint,

hullámzik, várva a végét,

elôre s hátra megint.

Kél innen is, onnan is ekkor

sunyi pletyka pletyka után

Egyiptom és a gyerekkor --

álmában látta talán.

Felrémlik elôtte a puszta,

az ördög a sziklafokon:

,,Ha engem imádsz leborulva,

a világot néked adom''.

A csodás kenyérszaporítás,

a kánai menyegzô,

hogy ment a ladik fele, mint más

a földön, a tengeren ô.

A koldusok a vityilóban,

a gyertya, a pince, ahogy

ijedezve a gyertya kilobban,

mert felkel a feltámadott...

Pór Judit


T. S. Eliot: Hamvazószerda

I.

Mert nem remélem hogy megfordulok

Mert nem remélek

Mert nem remélek új fordulatot

Hogy tehetséget, látókört cseréljek

Ilyesmire törekedni nem törekszem

(Öregedô sas szárnyat mért feszítsen?)

Miért sirassak

Szokott uralkodást, eltûnt hatalmat?

Mert nem remélem hogy tapasztalom

A jelen tûnô dicsôségét megint

Mert többé nem hiszem

Mert tudom hogy többé nem tudhatom

Milyen az egy igaz tünékeny hatalom

Mert nem iszom már soha sem

Ott hol fa virágzik, forrás fakad, mert semmi se lesz megint

Mert tudom az idô mindig idô

S a tér csak tér és mindig az

S ami létezik csak az idôben létezô

S csak a térben igaz

Örülök hogy olyanok amilyenek a dolgok

És lemondok az áldott arcról

S a hangról is lemondok

Mert nem reméltem hogy visszafordulok

Hát örülök, mivel szerkesztenem kell valamit

Aminek örüljek

S imádkozom Istenhez hogy könyörüljön mirajtunk

És imádkozom hogy feledni tudjam

Mindazt amit túlvitatok magamban

S túlmagyarázok

Mert megfordulni többé nem remélek

E szavak feleljenek

Azért amit tettem s már ne tegyek

Ne legyen túl nehéz mirajtunk az ítélet.

Mert többé ez a szárny nem repül sohasem

De mint szelelôlapát veri csak

A levegôt mely immár ritka, száraz

Szárazabb ritkább mint az akarat

Taníts minket törôdni, nem törôdni

Taníts minket ülni csöndesen.

Könyörögj érettünk bûnösökért most és halálunk óráján

Könyörögj érettünk most és halálunk óráján.

II.

Hölgyem, három fehér leopárd ült egy borókafenyô alatt

A nappal hûvösében torkig jóllakottan

Lábammal szívemmel májammal s azzal ami betölté

Kiürült koponyám kupoláját. S monda Isten

Megélednek-é e tetemek? megélednek-é

E tetemek? És az ami betölté

A tetemeket (melyek már kiszáradtak volt) így szólt ciripelve:

Mert jó ez a Hölgy

És mert gyönyörû és mert

Tiszteli a Szûzet elmélkedésben,

Világosságunk felragyog. És én, aki titokban vagyok itt

Tetteimet felajánlom a feledésnek és az én szerelmemet

A sivatag ivadékainak s a tök termésének.

Ez majd megújítja

Jonhaimat s a szememnek rostjait és leopárdok kiokádta

Megmérhetetlen részeimet. A Hölgy visszavonult

Fehér ruhában, szemlélôdésre, fehér ruhában.

Csontok fehérsége váltson meg feledésre.

Nincs bennük élet. Ahogy én feledve vagyok

S feledve kívánnék lenni, úgy feledni kívánnék

Ily áhitatban, eltökélt akarattal. S monda Isten

Jóslatot mondj a szélnek, csak a szélnek, mert úgyis csak

A szél figyel rád. S daloltak ciripelve a csontok

Szöcskezenével, szólván

Némaságok Hölgye

Nyugodt és csüggedô

Zilált egészség

Emlékezés rózsája

Feledés rózsája

Elalélt életadó

Meggyötört nyugtató

Magányos rózsa

A Kert maga immár

A szerelmek vége

Kínok elégje

Hol szûnik a reménytelen

S a keserült kínú

Betelt szerelem

A sehova-út

A végtelen ide befut

Befejezôdik minden

Ami befejezhetetlen

Szótlan beszéd és

A nincs-beszéd szava

Hála az Anyának

A Kertért

Mely a szerelmek vége.

A borókafenyôk alatt énekeltek a csontok, szétszórtan és ragyogva

Örülünk, hogy szétszórattunk, nem voltunk egymás javára,

Egy fa alatt a nappal hûvösében, az áldott homokban,

Megfeledkezve magukról és egymásról, egyesülten

A sivatag nyugalmában. Ez a föld, melyen

Osztoztok majd sorshúzás útján. És sem az egység,

sem az osztozás

Nem számít. Ez az a föld. Miénk az örökség.

III.

Az elsô fordulón, föl a második emeletre

Megfordultam és láttam ott alant

Ugyanazon alakot a korlátra tekeredve

A gôz alatt a bûzben igyekezve

Küzdött az emeletek ördögével

Ki a remény s a kétség arcát viselte.

A második fordulón, föl a második emeletre

Ott hagytam ôket tekeredve, fordulva alant;

Az arcok eltûntek, a lépcsô sötétbe hullva

Párás volt, csorba, mint öreg ember szája nyáladzik, örökre.

Vagy mint vén cápa reszelôs torka.

Az elsô fordulón, föl a harmadik emeletre

Hornyolt ablak hasasodott mint a fügefa gyümölcse

S a virágzó galagonya egy legelôs táj mögött

A szélesvállú alak, aki zöldbe, kékbe öltözött,

Antik fuvolával a májusidôt bûvölte.

A zilált haj édes, a barna haj, a szájára zilálva,

Barna haj és orgona fürtje;

A mulatás, a fuvolaszó, a szellem szünetei, léptei, föl a harmadik emeletre,

Tünedezve, tünedezve; az erô, mely reményen és kétségen túlra vetve

Kapaszkodik a harmadik emeletre.

Uram, én méltó nem vagyok

Uram, én méltó nem vagyok

de mondom a szót, melyet szólnom adatott.

IV.

Ki erre járt lilák s lilák között

Ki erre járt

A zöldek sokféle sorain át

Ki Mária színét viselte, a kéket és fehéret

S köznapi dolgokról beszélgetett

Nemtudva ismerôje az örök szenvedésnek

Ki ott ment a lépteikhez vegyítve lépteit

Ki akkor erôt adott a forrásoknak s a patakoknak életet

A száraz sziklának hûvöset, szilárdságot a homoknak

Kékjében a szarkalábnak, kékjében Mária színének

Sovegna vos

Ím közbejönnek az évek, elemelve

Viszik a hegedûket, fuvolákat, visszanyerve

Azt, ki az álom s az ébredés között suhan át, magára tekerve

Omló, fehérlô fényt, az omlót.

Új évek jönnek, visszanyerve

Könnyek sugárzó felhôjén keresztül, az évek visszanyerve

Új verssel a régi rímet. Visszaváltják

Az idôt. Visszaváltják

Magasabb álom megfejtetlen látomását,

Míg ékszerrel rakott egyszarvúk vonszolják arra az arany tabernákulumot.

A néma nôvér kék s fehér lepelben

A borókafenyôk között, a hangtalan fuvolájú

Kerti isten mögött lehajtotta fejét s a jelet veté, de szót se szólt

De a forrás fölszökött s lezengett a madár

Váltsd meg az idôt megváltod az álmot

A ki nem ejtett, meg nem hallható szó zálogát

Míg a szél ezernyi suttogást remegtetett a borókafenyôkrôl

S minekutána e számkivetésünk

V.

Ha az elvesztett szó elveszett, ha az elpazarolt szó elpazaroltatott

Ha a nem hallható ki nem ejtett

Szó ki nem ejtetett, nem hallatott;

A ki nem ejtett szó, a Szó, amely nem hallható,

A szó nélküli Szó még mindig az a Szó, mely él

A világban, ez a világító;

S a fény sütött sötétben és

A Világ ellen ez a csillapíthatatlan szó még örvényt forgató

S középpontjában ott a néma Szó.

Ó, én népem, mit tettem tevéled.

Hol lészen a szó megtalálható, hol fog a szó

Felhangzani? Nem itt, hol nincs elég csönd

Nem a tengeren vagy a szigeteken, s nem is

A szárazföldön, a sivatagban vagy az esôzónában

Mert azoknak, akik sötétben járnak

Nappal és éjszakának idején

Nem ez az idô való és nem is ez a hely

Nem a kegyelem helye ez azoknak, akik kerülik az arcot

Nem az örvendezés ideje azoknak, akik körül zajongnak s akik megtagadói a hangnak

A fátylas nôvér könyörög-e értük

Akik sötétben járnak, akik téged választottak s veled szembeszállnak,

Akik marcangolódnak az évszak és az évszak, idô s idô között,

Óra meg óra, szó és szó, erô s erô közt, azokért, kik várnak

Sötétben? A fátylas nôvér könyörög-e majd

A gyermekekért a kapu elôtt

Kik nem akarnak szökni s nem tudnak könyörögni:

Könyörögj értük akik választanak és szembeszállnak.

Ó, én népem, mit tettem tevéled.

Könyörög-e a fátylas nôvér a sovány fák

Közt azokért, akik ôt újra és újra bántják

S megnemadásukat rettegve bánják

S igent mondanak a világ elôtt és nemet a sziklák között

A végsô sivatagban a végsô kék sziklák között

A kert sivatagában a szomjúság sivatagának kertjében

A fonnyadt almának magját kiköpvén.

Ó, én népem.

VI.

Bár nem remélem hogy megfordulok

Bár nem remélek

Bár nem remélek új fordulatot

Haszon és veszteség közt ingadozva járok

E kurta közben, ahol átfutnak az álmok

Születés, meghalás közt ez álmokjárta félhomályban

(Áldj meg, atyám) bár nem kívánom, hogy mindezt kívánjam

Nyitott ablaktól gránitpart felé

Fehér vitorlák szállnak tengerekre, még tengerekre szállnak

Töretlen szárnyak

S az elveszett szív megkeményszik és vigad

Örvendezve az elveszett orgonáknak s a tenger elveszett hangjainak

S a gyarló szellem éled s lázad újra

Mert az elgörbült aranypálcikát s az elveszett tengerszagot akarja

Éled hogy visszanyerje még

A fürj pitypalatyát s a bukdosó lilét

S a szem vakon teremtve tapogat

Kitöltve ivor kapuk közt üres alakzatokat

És a szagtól a homokos föld sós zamata ébredez

A meghalás meg a születés között a feszültség ideje ez

Magányosság helye hol összefut három álom

A kék sziklák övezte tájon

De ha a borókafáról remegô hangok elhalnak a csendben

A másik boróka remegése feleljen.

Áldott nôvér, szent atya, ki lelke a forrásnak, lelke vagy a kertnek,

Ne tûrd, hogy hamissággal hitessük magunkat

Taníts minket törôdni nem törôdni

Taníts meg ülni csöndesen

Még e sziklák között is

Békességünk az Ô akaratában

És még e sziklák között is

Nôvér, anya

És lelke a folyónak, lelke az óceánnak,

Ne légyen tôlem elrekesztve orcád

S a kiáltásom jusson el Tehozzád

Vas István


Pierre Emanuel: Nagypéntek este

Vihar támadt estére zordan

Mondják a föld megreszketett

Sírokat láttak nyílni sorban

S halott is fölkelt egy sereg

Lehetséges de nem hiszem

A nap szokott módjára tellett

Isten haldoklott Senki sem

Tudta Dolguk után siettek

Csak aki szemtôl szembe látta

Banálisan meghalni ôt

Csak azt rázta meg úgy bukása

Hogy megtért e nagy ûr elôtt

Rónay György


Paul Celan: Húsvéti gomolygás

Húsvéti gomolygás, áradó,

betûforma hajó-

barázda benne.

(Sose volt ég.

De tenger van még, tûzvörös,

tenger.)

Mi itt, mi,

átkelés-lázban, a sátor elôtt,

hol pusztakenyeret sütöttél

velünk-vándorolt nyelvbôl.

A végsô szemhatáron: két

penge tánca

szívárnyékkötélen.

Alatta gondolat-

fonálból hurkolt

háló -- micsoda

mélyben?

Itt: a hálószemeken át

hozzánk felöklendett

öröklét-fillér, szétharapva.

Három homokhang, három

skorpió:

a vengédsereg, velünk

a ladikban.

Lator László


Vladimír Holan: Feltámadás

Hogy evilági életünk után

majd kürtök és trombiták

iszonyú harsogása ébreszt?

Uram, bocsáss meg, én azzal vígasztalom magam

hogy ha feltámadunk majd, mi, halandók,

csak egy kakas kukorékol fel halottainkból.

Még fekszünk egy pillanatig,

aztán elôször

a mama kel fel. Hallani

a motozást, ahogy tüzet rak,

odateszi a vizet melegedni,

s az almáriumból elôveszi a kávédarálót,

újra otthon leszünk.

Székely Magda


Josef Weinheber: Corpus mysticum

Isten erdejébôl a fehér

tündöklô szemû állat kilép:

szeretet, szûzi alak, mely él!

Vidd csodád! Vágy-nélküli igéd!

Alkony-kék. Csengôk ezüstje szólt.

Változatlan járná az eget

fenn a haloványszépségû hold.

Ott is bûn és bûnbánat zokog,

Meghasadtan szállsz le, tiszta fény.

Védtelen vagy itt, húsvéti lény.

Itt halál van s örökre marad --

a kenyérbôl s borból mentsd vissza magad!

Görgey Gábor


AZ ÚR KÜLDÖTTE


Nelly Sachs: A kürtôk

És miután ezt a bôrömet megrágják,

testem nélkül látom meg az Istent

Jób

Ó a kürtôk

a halál elmésen kigondolt házain,

mikor Izráel teste szállt feloldva a füstben

a levegôn keresztül --

Egy kéményseprô csillag fogta fel

és elfeketedett

Vagy talán egy napsugár volt?

Ó a kürtôk!

Szabadság útjai Jeremiás meg Jób porának --

Ki gondolt ki benneteket s rakott fel követ a kôre

füstszökevények útját?

Ó a halál házai,

berendezve hívogatóan

a gazdának, ki vendég volt egyébkor --

Ó ti ujjak,

elhelyeztétek a kapu küszöbét

mint kést a halál meg az élet közé --

Ó ti kürtôk,

ó ti ujjak

és Izráel teste füstben a levegôn keresztül!

Vas István


Gertrud Kolmar: A ninivei állatok

Aranyfakó

csészét tartott ferdén az éj, és holdtej ömlött

a vörösréz tálba

a fehér ház lapos tetôjén,

s egy achátszemû, kékesszürke macska

surrant elô, s ivott lekuporodva.

Töredezett templomfal mélyedésében,

leeresztett szárnnyal, mozdulatlanul ült Rakám, a keselyû,

s aludt.

Távolabb,

a szôlôskerteken túl egy kimúlott szamár nyúlt el a puszta földön.

Megtört szemében férgek lakomáztak,

szaga messze bûzlött, s bemocskolta a tiszta levegôt, és megcsúfolta a rá hulló enyhe harmatot.

s az élesen lecsapó szárnyra, a sárga, undorítón csupasz

madárarcra, a vájkáló karmokra és a tépve pusztító csôrre várt,

hogy eltemessék, ami megfertôzte a földet és szelet...

A keselyû álmodott...

A városkapu közelében

pihent a dombon, kampós botjával maga mellett, egy ifjú pásztor.

Gyermekarca, mint üres, italra váró pohár a levegôben, ragyogva telt meg a csillagok csörgedezô fényével,

mígnem kicsordult,

s a végtelen térben lebegve zümmögô, daloló keringésük megütötte fülét.

Körül bárányainak puha gyapja a párás, híg felhôkbe olvadt.

Egy gyermek,

egy lesoványodott, piszkos kis test,

rongyoktól takarva, fekélyekkel belepve,

a sírkamra küszöbére dôlve,

elnyújtózva aludt.

Nem volt apja, sem anyja, csak egy kutya,

egy a kivertek és megvetettek közül,

egy ugyanoly szegény, ugyanoly beteg, elgyötört és megtépázott teremtmény

vakaródzott, sunyta le fejét, s nyalogatta gyöngéden a fekete-fürtös, gubancos haj alatti arcot. --

A fiú pedig ökölbe szorított kézzel ütötte ôt álmában.

S szélvihar kerekedett hatalmas zúgással,

erôs szélvihar támadt kelet felôl, közeledett, s végigsöpört a

legelôn, megrémítette a nyájakat, száraz ágakat pörgetett,

majd a próféta szakállába markolt tíz körömmel, s tépte, cibálta.

Jónás pedig ment tovább,

és a Ninivét fenyegetô súly, amelyre figyelt, az ô fejebúbja fölött függött.

Ô pedig keserves tépelôdés közepette haladt az útján. --

A királyi palota erôs párkányzatáról dübörögve lezuhant egy festett kôdarab,

és üvöltés támadt a viharban, és kiáltás a förgetegben, s e szózat hallatszott:

,,Az ô kedvükért,

e tiszta és tisztátalan állatok kedvéért!''

Az Úr küldötte pedig ijedten tekintett körül; de csak

sötétséget látott, és nem hallott mást, csupán szakadatlan

zúgását és süvöltését a szélnek,

mely megragadta köpönyegét, s úgy húzta, rázta, mint

koldus keze köntösét az irgalmatlanul továbbmenônek.

Ô pedig nem fordult vissza, hanem szaporázta lépteit,

s szorosan összehúzta magán a köpönyeget.

Kálnoky László


Peter Henisch: Jób elsô zsoltára

mint ûzött állat uram

be vagyok kerítve én

és kik meghajszolnak

a szemrehányás és a szánalom

és aki küldi ôket

a kétely

lásd

gyengévé tettél engem

hogy megismerjelek

lásd erôssé tettél engem

hogy mégis szolgáljak

neked

kenyér

a kenyér

kísértés

ám sokkal nagyobb

kísértése annak

hogy tüzet csiholjak

a TE köveidbôl

hogy a TE éjszakád

mely elviselhetetlen

szétrobbanjon

hôségtôl

Hajnal Gábor


Peter Henisch: Jób utolsó zsoltára

az igazsággal

megvertél engem

isten

most a sûrûség

ahol lakom

idegen

italt

találok ugyan

de nem oltja szomjamat

testvéreim szemében

tüske vagyok

el akarják

törölni nyomomat

melyet nem követnek

ha havat küldesz rám

testük

párája nélkül

mit

csinálok

majd?

Hajnal Gábor


Eugenio Montale: Ezekiel Saw The Wheel

A borostyánok sûrûjébôl,

idegen kéz te, megragadtál?

Az iszamos kávára dôltem,

körül fekete volt a vad táj,

csak egy ónix-ér lüktetett

fenn a viharral vemhes levegôben.

És az a kéz csak nem eresztett,

csak jegesebb lett egyre s egyre,

s az esôcseppek szétereztek

a hajamban s a te hajadban,

mely akkor selymespuha volt még,

a nyomot konokul követve:

mélyen el volt temetve bennem,

homokhegyet hánytam fölébe

szívemben, hogy valahogyan

elfojtsam odabenn a hangod,

hogy ama szûk körbe szorítsam,

amely mindent átalakít --

munkált a víz, mígnem kibukkant

a megalvadt sárba nyomódva

papucsaid nyoma s kereszted

csonkja, maradék szilánkja

a szétrontott régi gerendák

rothadó husában s a koponya-

vigyor, amely közénk furakodott,

mikor a nagy Kerék fenyegetôen

megjelent a hajnali villogásban,

s a barackvirág-szirmok véresôvé

válva hulltak le rám,

s velük, miként most, a te karmod.

Lator László


Paul Claudel: A figyelmes Szûz

Az én falumnak, Branguesnak templomában a kastélynak külön kis kápolnája van:

Mert künn a hôség túl heves, öt óra tájban rendszerint itt húzom

meg magam.

Az ember mégse kóborolhat reggeltôl estelig, inkább a jó Istenhez

tér be hát;

Tombolva lángol künn a nap, s az utca mintha ,,tûz van! tûz van!'' üvöltené a téren át.

Ám odabent a Szent Szûz vár, elôttem áll s értem van itt, s oly tiszta és oly hûs, akár egy havas orma,

Ölében édes Gyermeke, ruhája hófehér, s oly hosszú, hogy csak lába hegye látszik ki alóla.

Ó Mária! megint csak az az együgyû öreg van itt, csupa sóvárgás

és aggodalom:

Jaj, sosem lesz elég idôm, hogy mindazt elmondjam Neked, mit el kellene mondanom!

De Ô, gyöngéd és komoly arccal, szemét lesütve szépen,

Úgy nézi szavamat a számon, mint aki éberen figyel, és készülôdik, hogy megértsen.

Rónay György


Paul Claudel: Délben a Szûzanyánál

Dél van. A templom nyitva áll. Belépek.

Jézus Krisztus anyja, nem azért jöttem, hogy kérjek.

Nincsen, amiért könyörögjek vagy amit fölajánljak neked,

Csak azért jöttem, Szûzanya, hogy nézzelek.

Hogy nézzelek, sírjak a boldogságtól.

Tudjam, hogy a fiad vagyok, és itt vigyázol.

Csak egy pillanatra, amikor minden elakad,

Délben!

Veled legyek, Mária, ott, ahol te vagy.

Semmit ne szóljak, arcodon merengvén

Hagyjam, hadd énekeljen szívem a maga nyelvén.

Semmit sem szólni, csak énekelni, mert szív túlságosan tele már

Mint ahogyan találomra, váratlanul fölcsendíti furcsa énekét a rigómadár.

Mert te vagy a szép, mert te vagy a szeplôtelen,

Te vagy az asszony, akit fölmagasztalt végre a kegyelem,

A teremtmény kezdeti tisztaságában és kivirágzásának tetején,

Úgy, ahogy Isten kezébôl kikerült eredeti ragyogása reggelén.

Elmondhatatlanul sértetlen vagy, mert te vagy Krisztusnak szülôje,

S ô karjaidban az Igazság, az egyetlen remény, a világ egyetlen gyümölcse.

Mert te vagy az asszony, az elfelejtett régi gyöngédségnek Édene,

Tekintetedre ellágyul a szív; és a szem könnyel lesz sûrûn tele.

Mert megmentettél engem, mert megmentetted Franciaországot.

Mert reá is és rám is a gondod különösen vigyázott,

Mert akkor léptél közbe, amikor már mindenek recsegtek,

Mert Franciaországot megint csak megmentetted,

Mert dél van, és mert híveid ma itt lehetnek,

És mert te mindörökre itt vagy, egyszerûen mert te vagy Mária, egyszerûen mert dicsérhetjük létedet,

Jézus Krisztus anyja, legyen hála neked!

Rónay György


Rainer Maria Rilke: Pietà

Így látom újra, Jézus, lábadat,

mely hajdanán egy ifjú lába volt,

mit félve bontottam ki, s mostam én;

hajamban mily zavartan bujdokolt,

hószínû vad, csipkebokor tövén.

S mit nem szerettem, látom itt a tested,

elôször e szerelmes éjszakán.

Sosem feküdtünk egymás teste mellett,

s most ámulok és virrasztok csupán.

S a két kezed, a kezed szétszakadt --:

nem, kedvesem, nem én haraptalak.

A szíved nyitva, bárki bekerül:

az én kapum lett volna egyedül.

Fáradt vagy most, s egymástól visszaretten

fájdalmas szánk, fáradt, eltikkadó szánk --.

Ó Jézus, Jézus, mikor volt az óránk?

Mily képtelen halunk meg mind a ketten.

Nemes Nagy Ágnes


T. S. Eliot: Simeon éneke

Uram, a római jácint virága nyit már,

s halmok haván a téli nap leszáll;

itt a hajlíthatatlan évszak immár.

Életem a halál szelére vár

s oly könnyû, mint kezem fején egy röpke toll.

Zugaiban az emlék, napsugárban a por

a jeges szélre vár, mely holtak tájain jár.

Adj békességet.

Megéltem e városban már sok évet,

hû voltam hitben, buzgó böjtben, gondoskodtam a szegényrôl,

kaptam is, adtam is jóságot, tisztességet,

senkit nem ûztem el otthonom küszöbérôl.

De ki emlékezik meg majd a házról,

hol fiaim fiai élnek,

ha a szorongattatás napja lángol?

Kecskék ösvényén kóborolnak, rókák odvában lapulnak szegények,

idegen arcok elôl menekülve és idegenek pallosától.

Mielôtt jön a korbács és jajveszéklés ideje,

adj békességet.

Mielôtt még a gyász hegyén föltûnik a kereszt jele,

mielôtt az anyák kínjainak perce eljön,

a születô halál ez órájában engedd,

hogy a még hallgatag Ige, a Gyermek

megadja Izrael vigasztalását

annak, ki nyolcvan évet élt s holnapja nincs már.

Igéd szerint

dicsérnek téged és szenvednek érted minden nemzedékben,

dicsôségben és megvetésben,

fény fény nyomán, a szentség lépcsôjén magasba hágva.

Az én részem nem a vértanúság, sem az imádság elragadtatása,

sem a legfôbb látomás nem a részem.

Add békességed nékem.

(S a szívedet, a te szívedet is

tôr járja majd át.)

Belefáradtam életembe s az utánam jövendôk életébe,

meghalok halálommal s az utánam jövendôk halálával.

Engedd távozni szolgád,

mert látták szemeim megváltásodat.

Rónay György


Hars Benzmann: A kánai menyegzô

A rózsaillat és a könnyû borszag

a sárga alkonyatban oszladoztak...

Ó drága nap! Ujjongva szállt az égnek

a lányok ajkáról az örömének,

a hárfa húrja új dalokon pendült,

a korsókból a bor bôségesen dült.

Lágy, bíborpárnán ült a mátkapár

boldogságában elkábulva már...

Egy a tizenkettô közül, Tamás

így szólt Péterhez: ,,Égi híradás

ez a csoda, amit ma este láttam --

csoda, amelyben új- új tanítás van --

Nézd ezt a párt! A víz ma este bor lett

s két földi élet boldog, égi sor lett!''

És a szerelem dala lebegôn

ujjongott a rózsálló levegôn.

A hold ezüstjén fürdött az azúr.

A rossz kapu csikordult és az Úr

egyedül ment ki. Majd visszatekintett:

csupa öröm volt e gazdag tekintet.

Némán bolyongott a vetés között.

A nyári éj holdfénybe öltözött,

madár dalolt, nem egy dalolt, de száz ott,

zizegtek a súlyos-fejû kalászok,

a hárfa pengett és sütött a hold...

S Krisztus magába volt.

Kosztolányi Dezsô


William Robert Rodgers: A vízen járó Krisztus

Lassan, ó, oly lassan, ébredt a vágy,

arca délelôttjén, míg csak parányi

ködgyûrû lebegett ágyéka körül.

S ment gyorsan a partokra, sírt mind,

hínárral; s gázolt. Tucatnyi magas

hullám, hullva s emelkedve, követte.

Ó, mily sanda tengeren járt, a tajték

balkörmein, rossz fordulókon, gyászos

pillantásokon, forrongó, csökönyös

muzsikákon. Mindegyre dobálták

vízdombok s -lombok, bukdosók, rugdosók,

szökkenô szalagok, lepni kész lepkék,

tükörfény tûk. És hányszor hasadtak meg

a duzzadó, delejes függönyök, feltárván

mérföldek s mosolyok távolán a palack-csónakot,

pálmalevél-tajtékra taszítva, mely

térdig bukik, combig száll. Szembe-arcán

szemernyi megbánás barlangja nem nyílt; füléhez

nem hangzott fel mélyi kiáltás; semmi se rezzent.

Mert horizont volt ô, kerék agya, csontja

és húsa, ujja és gyûrûje mind e csengô

tengernek. Lába, ha érte, az imbolygó pontok

szövedéke tanult, állt körben, csöndben,

környezôit kiszorítva, kô-szilárdan.

Kisimult az ironikus hullám, hátha

így találkozhat vele, és gunyoros üregek

lábához loccsantak. Fénygerinc viháncolt

elôtte a bütykösödô vízen. De

ô csak ment, mint egy szeretô, ha utolérték,

s félrelökött minden vonagló tiltakozást,

a csónak rengô gyomrába belépett,

rázkódó elnyugvásba. Ott hevert,

küldetésétôl megfosztva, szivárgón. Lassan

tisztulni kezdett szeme ködösült tükre,

hidegülni, s a vér harangja halkult,

tündöklô tekintetére az óceán már

csupaszult, forgatta iszonyú merész, kerek

szemgolyóit, szemrehányón. S ô kinézett

a peremen át, borzongva. Erre jött volna?

Ô jött erre? A végtelen kezes világ,

s mind a hegesztett varratok, melyeken járt:

céltalansággá tört szét az egész, tányérként.

Elmúlt, minden elmúlt, a hév s a bízás

tajtékja,lapos lett, mint a víz a bánatos

és üveges világ körében. Akkor apró

fuvolahang férge kígyózott, ó, magányos.

Madarak gyûrûje szállt fel, s tova:

semmibe. Látta, magán túl, a szilárd

tornyokat, az emberekkel zsúfolt

partok lélegzését. Ám ô semminek

sem volt most ôrzôje. Lecsüngött,

csonttalanul, mint üres ruhaujj.

Koronás déltôl ívelt alkonyatig: hullt,

hullt fehérbôl borostyánszínbe, s az éj úgy

csusszant fölébe, mint egy szemhéj. S ô ott

fejét leejtve, felhúzott térddel

aludt, némán begubózó kérdôjel.

Tandori Dezsô


Jiri Wolker: Vendég áll a házhoz

Tulajdon szíved beszélt így hozzád: Lázár, kelj fel, Lázár!

S akkor én a kô-szobából kiléptem veled.

Mindkettônk szívét nagy öröm lepte meg,

mert testünkön ismeretlen, friss ügyes kezek sürögtek,

jókedvünkben hirtelen felkaptuk a földet,

s a föld oly nehéz volt, akár a kék szemû bányászok

robotja,

s ünnepélyes is, mint vacsoraidôben a családi tûzhely.

A köves utat ha járod,

meglátod, az ünnep hogy ragyog rád.

Mi megláttuk, s úgy járulunk hozzád,

te szent világ, mint két zarándok.

Jó útra terelt a portyánk,

mert hisz nem egy csillag

vezet, de ezernyi,

fönt a fehér holdtól száz messzi vidékre sürget menni,

menni,

mert minden égtáj öröme lett a gyerek,

ki megszületett.

Lent a faluvégen

halk virág hajt a réten --

a város peremén

nyomor s bánat nô csak a helyén.

A megkínzott család képe alatt

örökös petróleumlámpa ég, sikong.

Hol minden éhezônek jut majd jó falat,

ott lesz a mi legelsô stációnk.

Éji nyugalomra üres tányérokba tesszük a szemünk,

vérbôl és koromból verset keverünk,

s feltartjuk a verset, mint húsvéti gyertyát,

leng a vigasztaló, fehérlô, meleg láng,

az Édenhez vezérlô út világa.

Embernek

az ember

az ajtót

kitárja.

Vendég áll a házhoz --

--S vele még valaki.

Garai Gábor


Borisz Paszternak: Mária Magdolna I.

Az éjszakával itt terem

lidércem, múltam kéri számon.

Eljönnek, rágnak szívemen

emlékeim: paráznaságom,

hogy férfiszeszély esztelen

rabja volt dühös, buja vágyam,

s az utca hajlék volt nekem.

Még néhány pillanat maradt,

aztán a síri némaság csak,

de életem, míg áthalad

veled itt ez a porkolábhad,

mint alabástrompoharat

összetöröm, hogy látva lássad.

Ó, mivé lettem volna én,

Üdvözítôm és Tanítóm, ha

nem vár az asztal szögletén

éjjelenként a vak remény,

az öröklét, új jövevény

iparom hálójába fogva.

De bûn és halál mi lehet,

a kénköves gyehenna hol van,

ha összenôhettem veled,

fával a sarja, mindenek

színe elôtt, mély bánatomban?

Most azt tanulom, úgy lehet,

lábad, Jézus, ölembe véve,

hogy majd a négyágú kereszt

fáját ölelni hogy megyek

s eszméletvesztve testedet

készíteni a temetésre.

Pór Judit


Borisz Paszternak: Mária Magdolna II.

Ünnep elôtt rendet tesz az ember.

A maradék csend-szárnyék alatt

kis vederbôl illatos kenettel

megmosom legszentebb lábadat.

Könnyeimtôl már semmit se látok.

Vak kezem sarudat nem leli.

Két szememre hullnak, mint a hályog,

leeresztett hajam fürtjei.

Lábad szoknyám szegélyére téve

gyöngyös nyakláncommal fonom át,

megmerítem könnyeim vizében,

ráborítom hajam burnuszát.

De úgy látok a jövôbe, mintha

megállítanád szemem elôtt.

Mint a látnok, jósszavú Szibilla,

megjövendölhetném a jövôt.

Holnap lehull a frigyláda leple.

Mi csoportba verôdünk. Talán

azért zökken ki a föld remegve

lábunk alatt, mert annyira szán.

Sorba rendezôdik a kíséret,

szétvágtatnak a fegyveresek.

Mintha vihar röptetné az égnek,

úgy nyilamlik fel az a kereszt.

Ájultan a feszület tövébe

hullok, véres számba harapok.

Túl sokaknak tárod ölelésre

kereszted két ágán a karod.

Annyi hatalomnak, annyi térnek,

kínnak lenni kiért kell, kinek?

Van-e annyi élet, annyi lélek?

Annyi falu, folyó és liget?

Ez a három nap és három éjjel

olyan szörnyû semmibe taszít,

hogy amire eltelik, megérlel,

a feltámadásra megtanít.

Pór Judit


James Wright: Szent Júdás

Indultam: felkötöm magam, de épp

Egy embert vert egy csapat porkoláb.

Futottam hozzá, hogy segítenék,

Feledtem mindent, a reggelt s tovább:

Hogy katonák jártak a kert körül,

Daluk milyen vidám; s a sok gerely

Hogy néz a népre; s milyen egyedül

Kötöttem alkumat, surrantam el.

Ott leltem véresen, sírt, térden állt.

Félre, kötél! Mit nekem fegyverek!

És emlékeztem én, mennyektôl elvert

Kenyérre, mit a húsom megzabált

S a húsfaló csókra. Reményemet

Vesztve s ingyen öleltem azt az embert.

Kappanyos András


Pierre Emmanuel: Tamás

Amikor Jézus jött Tamás a

Didymus nem volt odabent

A házban Társai hiába

Mondták Örvendezz megjelent

Ha nem látom a szög helyét

S ujjamat nem teszem

Keblén a sebbe hogy szívét

Tapintsam nem hiszem

Tamás tedd kezed ide hát

Érzed bent hogy piheg

Így fognám egy életen át

E lüktetô szívet

Tamás kétkedôk pártfogója

Lámpásod az Úr szíve Add

Hogy nyisson sebébe hatolva

Kételyem szívéig utat

Rónay György


Stevie Smith: A légi Krisztus

Ki jön talpig ragyogásban, kit küld fénylô Napkelet?

Ô az, ô, a légi Krisztus, elhiszed vagy nem hiszed.

Légi lény, a légi parkban légiesen lépeget,

Kézenfogják, szóval tartják, vezérlik a többiek.

De a lény, a légi Forma arcán lég sötétje,

amit szólnak, tudja, úgy van, s idegenül néz le.

Idegenül nézi lábát, idegenül két kezét,

tudja már a prófétáktól, egykor fához szegezik.

S tudja jól, hogy énekét, az énekes szó mámorát

zord törvény majd megköti, s ô mégis énekel tovább.

Ki valóban hallja ôt, az éneket, a szót,

zord törvények nélkül is majd cselekszi a jót.

Siketek is úgy tesznek majd, mintha hallanák,

mert a szó mentség a bûnre -- ó, az ostobák.

Ne figyelj rájuk. Vétkezhetnek, a dal egyre harsog

a hallóknak, s megfeszíttetéssel nem gondol az édes dalnok.

Mert nem akarja, hogy azt higgyék, szeretni kell,

mivel meghalt; csak az akarja: hallják, hogy énekel.

Gergely Ágnes


Stefan George: ,,Sunt animae rerum''

Aquinói Szent Tamás

Egyetlen jó szót hordj csupán szívedben,

s hogy mennyit ér, egy óra majd kitárja:

szemed nem mélyed jobban tengerárba

borús napokban, mint a derûsekben.

Hírt ád egy-egy világos perc varázsa

arról, hogy a dolgokban szív remeg benn,

s ha értôn kérdezel s türelmesebben,

némult ajkat is bírhatsz szólalásra.

Hagyd ott magad, a hûltet és meredtet,

s a mindenség lelkét fogadd cserébe,

a lét sodró erôit, kéjt, keservet,

engedd zuhogni lelkeden ki és be,

s ha dallamot hallsz felzendülni végre:

azon légy, hogy visszhangját jól jegyezd meg!

Jékely Zoltán


Paul Claudel: Assisi Szent Ferenc

Halljátok feleim, mit ért meg egyszer egy jóakaratú férfi itt.

Ferenc nem önmagában érdekel engem, s ha úgy tetszik, barátaim, hagyjuk békén a tizenharmadik századot és vele együtt 	Bernardonet s Assisit.

Az, ami minden korban egyformán idôszerû, s bizony megéri, hogy szemügyre vedd kicsit,

Az Isten e közvetlen tanúja, amint meglepô egyszerûséggel felel tüstént az Úr minden egyes szavára,

Az ez az együgyû és balog ember, ki boldogan és szorgosan, már amint tehetsége bírja, figyel a földöntúli oktatásra,

Az a Mélységnek ez az ügynöke, amint az égi Bennszülöttel társalog.

Ha Ferencre nézel, gondolnod sem lehet már másra, pedig éppen csak hogy a hátát láthatod.

Ô a mi bajnokunk,

Megáll szilárdan ott is, honnét ha fölkúsztunk is, nyomban lebukunk.

Amikor letépi magáról a ruhát és anyaszült pucér marad,

Amikor egyenként hordja a téglát e templomhoz, mely félig rombadôlt és minden fala roskatag,

Amikor egymaga indul keresztes háborúra, hogy a tírusiakhoz is eljusson a Krisztus tana végre:

Mindez megannyi merénylet a csönd ellen s a titkos intelem lehetô legegyszerûbb értelmezése.

De hiába próbálod meg ezt is, amazt is, szegény legkisebb testvér, mégis csak te vagy a szemben a szálka.

Íme itt van Ferenc, nyitott szájjal, mint egy halott, akit az Úr haragja lök halálba.

(Használjuk a szavakat visszájukról, ha valódi értelmük gyönge már,

S minek nevezzük ezt az erôt, mely a szívünket tépdesi és zsigerünkbe váj,

És erôszakkal foglal el, tûrhetetlen vadsága szinte éget,

S e süket lökést, mely hirtelen belénk hasít és megtaszít és fölváltja a tökéletes tétlenséget.)

Nincs nagyobb szegénység a világon annál, amit a halál ad.

Ferenc oly teljesen átadta lelkét, hogy még a testét sem ôrzi meg magának.

Hiába kérnénk, hogy magyarázza meg magát, számunkra nincs már mondandója több.

Valaki másnak a tulajdona ô, olyané, aki nem magyaráz, de birtokol.

Egész lénye egyetlen áldozat, olyan ô, mint egy vôlegény, vagy mint egy újszülött,

Elôtte az emberiség látomása, s ô úgy halad e nagy testvériségben, mint akinek fejébe szállt a bor.

Olyan akár egy vôlegény, sóhajtozó és nevetô és táncoló jegyes, sebesülten a dicsôségtôl, amelyben rejtelmesen része lett.

A Bölcsesség ajtót nyitott neki, s a Jóság asztalához ülhetett.

Nincs szüksége se ruhára, se pénzre, nincs szüksége semmire

Annak, ki már ma bírja fogyhatatlan mindazt, ami a holnap öröme.

Kétségkívül nincs kifogása sem a szôlô; sem az eper, sem a füge, e cukrozott és jóízû gyümölcsök ellen.

De aki a dicsôségben lakik, hogy lelné kedvét földi ételekben.

Most, amikor idegen lett neki, megérti végre a világot, a létet.

Most, amikor a dolgoknak nincs már mit félniük tôle, most, amikor már mit sem kezdhet velük és tôlük mit se kérhet,

Hogy megnyílnak neki, mily áttetszô s testvéri lett számára minden,

Mint a paradicsomban, úgy sétáltatja ôt a teremtett lények titkában Isten.

Mily szép ez! És milyen fontos ez! s mily otromba e gazdagságban az ember, aki semmit se tud, semmit nem ért!

Istenem, te nem alkottál hiába semmit, s ha elveszne, milyen kár volna mindezért!

Ez a szépség, amelynek semmi haszna, s ez az azúros Itália szolgálhat-e másra,

Mint hogy a szívnek enyhüljön tôle az éhe, csillapuljon a vágya?

Hogyan örülhetnénk a létnek, ha az öröklét hiányzik belôle?

Hogyan örülhetnénk a létnek, ha szeretetünk hiányzik belôle?

Búg a berekben a párjavesztett gerle, dalától az erdô csupa sóhaj.

A seb, amelyet a vétked üt, a lelkünk mélyén síró szomjúság, imádságunk és bûnünk, mint négy kapaszkodó kar:

Íme, amik Jézust hatalmas erôvel a rejtôzô Isten ölébôl levonják! Van jobb kereszt már, mint amit fából ácsolt Izrael, hogy Isten Fiát rászegezze.

Lám, Ferenc kiválasztatott, hogy ô legyen önnön testében Krisztusunk keresztje.

S aki leszáll az Alvernáról imbolyogva és titkon megmutatja Klárának ezt a sebhelyet a szögek lyuggatta csontját,

Jézus az, Ferenccel egybeforrva, s a kettô egyetlen élô, egyetlen szenvedô és megváltó valóság!

Rónay György


Thomas Merton: Szent Malakiás

Halottak napja táján, novemberben,

Mikor a levegô szaga mint hideg föld,

A vén Malakiás fölkel, széthúzza a földjeinkre

Hulló vékony függönyt: a fákat és a hajnalt.

Esôcseppekkel súlyos a kabátja,

Szakálla Poszeidon minden tengere

(Pásztorbotot tart vagy háromágú szigonyt?)

A gótikus ablaknak támaszkodva sír.

Gyászoló, tengeri kagyló az üres kerengô.

A torony két harangja

Halkan beszél az idegen öreghez,

A bástya eltûnôdik hulló könnyein.

,,Ünnepemet látni érkeztem ide -- (barlangként szól a száj) --,

Nevem napjának szentje én vagyok.

A csöppeket kirázzam fürtjeimbôl? Kereszthajódban elidôzzek-e?

Vagy hagyjalak legendám csöndjében pihenni?''

Zúgtak hát a harangok, az antifonáriumot kinyitottuk.

Lapjaiból ökörszem és pacsirta röpült ki.

Gondolataink báránnyá lettek. Szívünk eláradt, mint a tenger.

,,Énekeljünk egy kôkorszaki himnuszt -- mondta egy szerzetes --,

Vagy bármi mást e gigászi nyelven!''

Elzengtük Nagy Gergely Cantus Firmusát neki.

Zúgtak az Írás óceánjai a csontos Írország felett.

Aztán a még utolsó virágok

(Az elenyészett kertek üveg alatt ôrzött maradványai)

Szemüket Malakiás oltárára emelték,

Fa-szemekbe néztek, mielôtt elkezdôdött volna a Mise.

Esô sóhaja simította a kôtemplom oldalát.

Egész nap ott hajóztak a vihar-hadiflották.

Délután ötkor a Napot kutató szemünk elôtt a szótlan

Vendég sóhajtott, fölállt, lábáról lerázta a földet,

Szigonyával összeborzolta a fákat,

Pár esôcseppet hullatva az erdô felé indult.

Rézszínû lángok, tûznyelvek omlanak most,

Százával levelek hullnak hol elhalad,

Amíg az éj rettenthetetlen sötétjét

A hamis Pünkösdre leejti.

Év vége Melkisédje, aki e világra

Szülô nélkül jött, nyomtalan távozik,

Az esô erdeinkre rácsapódik

Akár egy falusi börtön ajtaja.

Takács Zsuzsa


Paul Claudel: Szent Cecília

Novemberben üljük Szent Cecília ünnepét meg,

S ahogy az ôszi gyümölcsök szobánkban végülis megérnek,

Íme látjuk, amint a templom elôtt a telt kordék megállnak és lerakják róluk szorgos kézzel itt

Az üstdobokat, púzonokat, bôgôket és állványokat s a zene más edényeit,

Hogy támasztéka legyenek a négyszáz bátor kardalos dalának

A föld s az ember hangja egy, ölelkezôn, éretten, okosan, amely ma zendülôn az Úrhoz árad.

De az üldöztetések tavaszán, a nedvesen fénylô ágak között, a drága

Cecília, minden virág elôtt, ô volt az elsô énekes madárka,

Csak három ütemet dalol, annyit tud! hallga, végetért a tél,

A pogányság szörnyû tele, bánata mindannak, mi rothadt és csak félig él.

A szûz, ki nem tett semmi bûnt, a gyermek ím bájosan zengi énekét,

Bakó! hiába csapsz le rá háromszor is, hogy kioltsd életét!

Öröm gonosz hóhéra! semmit nem tehetsz gyilkos vasaddal,

Hogy megszakadjon e dallamos torokból csorduló szabad dal!

Ahányszor csak teljes dühével rásuhint a fegyvered,

A mindenható dallam annyiszor emeli föl a szétzúzott fejet!

És így ha elnémult a doktor, aki vitatkozik s érvel,

S ô szólni gyönge már, a templomot hallgatja gyôztes énekével!

Cecília ruhája vérpiros, és vére egyre dúsabban buzog, valahányszor lesújt a vad vas!

Hallgasd, valahányszor lesújt, e dalt, mely a halálon diadalmas!

Míg végül, végleg elvágva a gyermektôl, ki magához láncolni immár úgyse bírja,

Az ujjongó alleluja fölszáll a ki nem oltható zafírba!

Rónay György


AZ ERÔSEBB LÉT KÖZELÉBE

MINT SUGÁR A LELKE


William Butler Yeats: Hajózás Byzantiumba

Vénnek nem jó e táj. Az ifjak itt

egymás nyakán, a fán a madarak

-- halandó népség -- zengik dalaik,

lazacos zúgók, ángolnás tavak,

hal, vad nyárvégtiben dicsérgetik,

mi csak tenyész, él-hal a nap alatt,

buja zsongásba hullva megvetik

az idôtlen szellem remekeit.

Egy éhes ember szánandó dolog,

boton rongyos kabát csupán, hacsak

nem esd a lélek, énekel s zokog

halottasingben is rongyainak,

-- nem dal-iskola ez, hanem konok

buvárlata önnön csodáinak,

ezért hajóztam tengereken át,

látni Byzantium szent városát.

Kik Isten szent tüzében állotok,

bölcsek, a fal arany mozaikán,

a szent tûzbôl peregve szálljatok,

lelkem énekmestert ugyan kíván!

Szívjátok fel szívem; vágyban sajog,

s halandó testhez kötve mostohán,

nem ért ahhoz; vigyétek hát ti be

a halhatatlanság remekibe!

Lelkem többé, levetvén testemet,

semmi természeti formát nem ölt;

de milyet görög aranymívesek

keze zománc-aranyból remekelt,

ébren tartván álmos császár-szemet,

vagy dall???, ha egy aranyboltívre ült,

Bizánc urainak s úrnôinek

arról, mi volt, mi van, s mi még lehet.

Jékely Zoltán


Thomas Hardy: Azután

Ha majd remegô ittlétem után becsukta kemény kapuját a jelen,

a szomszéd szól-e, ha május rezgô szárnya kikelt,

víg zöld levelekkel hamvas, mint mikor új a selyem:

,,Ô olyan ember volt, aki erre figyelt?''

Ha eljön az alkony s mint pilla, ha rezzen nesztelenül,

röpül az árnyakon át a széltôl görbe bokorra az ölyv,

fenn a hegyen -- gondolja-e majd, akinek szeme ebbe merül:

,,Ôneki kedves volt ez a kép, ez a föld?''

Ha elmúlok egyszer, fekete és meleg éjben, s ûzi a pille a fényt

s látják a gyepen át sebesen gurulni a sünt,

mondják-e: ,,Azt akarta, ne bántsák az ilyen kicsi lényt,

de nem tehetett sokat értük s most immár tovatûnt?''

Ha meghallják, hogy végül elcsöndesedtem, s állnak a kapuk elôtt,

bámulják, hogy a csillaggal teli mennybolt csöndesen ég,

akik arcomat nem látják soha már, majd szólnak-e ôk:

,,Sok ilyen misztikus fény bûvölte szemét?''

S lesz-e, ki szól, ha kong a sötétben a búcsúharang,

és miután zengése a szélben egy pillanatig szünetelt,

hallatik újra, mintha újonnan kondul a hang:

,,Most nem hallja már, de míg élt, ugye, erre figyelt''?

Vas István


Szergej Jeszenyin: Lelkem, az égbôl számûzött

Lelkem, az égbôl számûzött

repülne földöntúli tájra...

De szép, ha pôre fák között

kicsap a zöld levélke lángja,

s a röpködô kis tûz alatt

ágak gyertyái olvadoznak,

közöttük suttogás szalad --

szava támadt a csillagoknak...

Elolvastam kuszált jegyed,

világ, és így jelöltél kínra,

mint üstökös, ha szánt eget

s tûzmását víztükörre írja.

A ló is mindhiába csapja

hátáról hold ezüstporát ...

Ó, szemem, ha gyökér itatna

téged is, mélyrôl, mint a fát!

Rab Zsuzsa


Pierre Jean Jouve: Földönkívüli

Semmi csak sötét éjszaka

S a másnap hajnalán könnyû tükreiben

Magát mutogató halál.

Semmi csak egy halódó szarvas a szellemi

Sziklán s egy kéz a sebzett szemeken

Egy tincs a tarkón, és te Krisztus, változhatatlan!

Mélyükben ilyenek, éj szarvasa,

A gondviselés eszközei mikkel

Szegény szívünk élôvé alakítod.

Rónay György


Georg Trakl: Napnyugati dal

Ó, hogy verdes éjente szárnyával a lélek:

pásztorként mentünk egykor derengô erdôk felé,

s alázattal követett a vörös vad, zöld virág és trillázó

forrás. Ó, a tücskök ôsi cirpelése,

az áldozati oltáron kivirágzó vér

s a madár magányos rikoltása a tó zöld csöndje felett.

Ó, a keresztes háborúk és a hús égô

sanyargatása, a lehulló bíborgyümölcsök

az esti kertben, hol réges-régen jámbor tanítványok jártak,

ma harcosok, kik sebeikbôl és csillagos álmaikból térnek magukhoz.

Ó, az éjszaka szelíd búzavirágcsokra.

Ó, a csönd ideje, aranyló ôszidôk,

mikor mint jámbor barátok bíborló szôlôt préseltünk,

s köröttünk felfénylett a domb és az erdô.

Ó, ti vadászatok és várak; az est nyugalma,

mikor szobácskájában az ember az igazságon tûnôdött,

és halk imádságban küzdötte fel magát az élô Istenhez.

Ó , a pusztulás keserû órája,

mikor a fekete vízben megpillantjuk megkövült arcunkat.

De sugárzón nyitják ezüstös pilláikat a szerelmesek:

egy vérbôl valók. Rózsás párnákról tömjén

árad s a feltámadottak lágy éneke.

Hajnal Gábor


Ion Pillat: Post mortem

Ma elhagyott a világ, mint amottan

a gúnyám egy szegen.

Állok a nagy Titokba avatottan

árván, s ki nem beszélhetem.

Botom, porom, szandálom elhagyom ma,

árnyék sem lesz nevem.

Más tájról nézek majd a fény-sziromra,

mely eddig a föld volt nekem.

Áprily Lajos


Sima Pandurovic: A sötétség éneke

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

ó, ez a csillag-szemû csend az éjben,

sejtelmes, vékony fátyola a dalnak,

boldogság illó álma halk zenében,

amelyet durva zajok nem zavarnak,

csillagok, ifjú álmok boldogsága.

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

Ég hozott, öröm pillanata, drága!

Tudd meg: a szívem vékony arany szállal

kötôdik minden csillaghoz, homályos

felhôkön át, ha gondolatom szárnyai,

s földszagú sírdomb nem vonzza magához.

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

Lator László


Miquel de Unamuno: Álmatlanul

Hallgass, figyelj, ezek a dobbanások,

a szív lépései;

de kint... a bakter... milyen ugatások?

mi ez? ki ez, aki?...

Ember... Némber... Nem tudom...

mit jövendöl?...

ne is felelj... ne! ne!;

bújj közelebb... most minden eldôl...

múltam lehellete...

A súlyos ûr emel magasba,

s fölszáll az emelet...

bújj közelebb... dalol a balga...

reggelre bereked...

Léptek, léptek... Isten galambja lépked...

nem tud repülni már...

A domboldalon ott a régi fészek,

torzonborz, törpe vár...

Hallgass, mert az a perc ez, béna nyelved

úgysem mondhatja ki...

--   --    --   --   --   --   --   --

Hányszor megírták ugyanezt a verset,

s mindig eredeti!

*

Fogd le egy pillanatra, szív, a száj

kezét s figyelj; nemcsak tiéd e bánat.

Igen, tudom, más szájak is figyelnek,

de nincs szemük, bár néznek, mégse látnak...

Heverj le, szív, az ösvényre heverj le,

vesd meg a porban egy percre az ágyad,

aludd végig az Úr egy éjszakáját,

hol minden csönd, mulandóság, csodálat.

És ha nem ébredsz föl? Mikor? Miben?

Ki gyászol? Fajtád szíve fáj utánad?

Holnap... tegnap... ki tudja¼ oktalanság...

Intsd le egy pillanatra, szív, a szájat...

*

Lope de Vega, persze, rögtönözve:

,,Ha a test föld akar lenni a földön,

a lélek ég akar lenni az égben.''

De jegyezd utána a kurta közbe:

,,Ha a test ég akar lenni a földön,

a lélek föld akar lenni az égben.''

Orbán Ottó


Federico García Lorca: Van lélek...

Van lélek, kinek van

kék csillagból halma,

idô-lap közt préselt

hervadt pirkadatfa,

titkos, szûzi zuga,

melyben álma, vágya

régi zsibongását

tartja.

Másik léleknek van

szenvedély-fantomja,

féreg-járt gyümölcse,

egy elégett hangra

riadó visszhangja,

messzirôl morogva,

akárcsak a homály

áradó patakja --

zokogás-emléke,

csók dirib-darabja.

Az én lelkem érett

hosszú évek óta

foszlik, széjjeloszlik

titkoktól kavarva.

Ábránd-kicsiszolta

sok-sok kôdarabka

hullik le megáradt

gondolataimra.

,,Messze van az Isten!'' --

mind azt hajtogatja.

Tellér Gyula


Jurij Kuznyecov: Hullám

Én nem értettem akkor még a kort,

s a nemzedék hulláma felrepített.

Ránc-hálóm nem bölcsességet fogott,

hanem félszeg részvét-mosolyt merített.

Remeg a víz, mint száj, ha szót keres.

A földi ég alatt feszeng a lélek.

A ránc-hálóból vergôdve, sebes

uszonnyal szöknek el tôlem az évek.

A magasság majd végül partra vet.

Még egyszer fel!

Egy dermedt, hosszú percre megáll a víz.

Így tisztul újra meg a lélek, mielôtt újjászületne.

Pór Judit


William Butler Yeats: Énem és lelkem párbeszéde

1

Lelkem Ôs csigalépcsôdre idézlek én;

nagyon ügyelj a meredek fokokra,

tört, rozzant korlátra, a csillagozva

álló légre, mely csupa fény;

csillagra: jelez búvó Sark-vidéket;

vándorló gondolataid

jussanak el forrásukig:

ki választhat szét lelket és sötétet?

Énem E fölszentelt kard itt a térdemen

Sato ôs kardja. Csorba még nem érte,

tükör a lapja, borotva az éle,

századokon át szennytelen;

egy udvarhölgy ruhájából kitépett

virághímes selyemdarab

a fa hüvelyen megmaradt:

rongyolt védônek, fakult becses éknek.

Lelkem Rég túl virágján, ember-képzelet

mért emlékezne oly dolgokra, melyek

háborút jelképeznek és szerelmet?

Az ôs-éj, bár csak képzeled,

föld-létet méltó gúnyra láthat,

értelmezvén vándorlatát,

innét-oda s mindig tovább,

s nincs már bûne születésnek-halálnak

Énem Montashigi, e néven harmadik,

ötszáz éve formálta; hogy ki hímzé

virágait, színük, akár a szívé,

titok -- a nap jelvényeit

szegezem én ilyképp a torony ellen,

mely az éj jelképe csupán,

s pátenst a katona jogán

kérek, hogy a bûnt újra elkövessem.

Lelkem E rész ily bôsége túlárad, és

hull, elménk medencéjébe; ily ember

süket lesz, néma, vak, mert értelemmel

nincs olyas különbségtevés,

mint van és kell, tudó s tudott; e jelben

az értelem a mennybe szállhat,

csak a holtaknak van bocsánat;

de erre gondolván kô lesz a nyelvem.

2

Énem Vak az élô, hörpöli velejét,

mit számít, ha tisztátalan az árok?

Mit, ha mindent újraélek s kiállok?

A növekedés szégyenét;

a fiúkor mocskát és zavarát,

míg férfikorrá változik,

a félkész ember kínjait,

ha saját otrombaságára lát;

a férfit ellenségei között? --

Ugyan hogy menekülhetne el attól

a mocskolódó, eltorzított alaktól,

melyet szemébe tükrözött

sok kaján szem, míg végül ô maga

is el nem hiszi, hogy ez ô,

és mit ér a menekülô,

ha becsülete már a tél hava?

Szívesen élek mindent újra, még

egyszer újra, ha élet, hogy kimártod

a vak árkát, a békanyálas árkot,

társait veszejtô vakét;

vagy a legtermékenyebb pocsolya

vár, saját dôreségedet

vagy a nôét szenvedheted,

ha társad bár, nem lelked rokona.

Forrásáig készséggel követek

minden történést: legyen tett vagy eszme;

mindent mérek; bocsánatomra lenne!

Bûntudat, ha ily szív kivet,

nagy édesség kezd áradni velünk,

s zenghetjük jókedvünk dalát,

hogy bennünket minden megáld,

áldott minden, amit meglát szemünk.

Tandori Dezsô


Marie Under: A szülôk bibliája

Zizegô lapjait forgattam elégszer,

közben egy-egy szó felizzott, mint ékszer,

ha szomorú voltam vagy ha vidám.

Szemembe ivódtak, szívemre simultak

s mindig találtam hozzájuk újat:

sugárként fénylett sor sor után.

Kinek szeme és ujja e szürke

sorokat bogozgatta, betûzte,

mindketten túlléptek e földi körön.

Mégis, mégis az Írásra hajolva

lelkem mintha mellettük volna:

nekem nyitott ajtó ez a könyv.

Ide száradt könnyük -- szívük mire vágyott:

ide, e sárgult lapokba szivárgott,

ide hordtak fájdalmat, örömet.

De több volt a gond, a felkavaró baj:

ideleng a lapokról egy-egy suta sóhaj,

fojtott láng -- kimondott szó sose lett!

Itt forrt egybe a mával a holnap,

a felkelô s a leáldozó nap,

születés s a halál, hajnal meg az éj.

A vöröslô fényt és fekete árnyat,

szakadék mélyét, csúcsok magasát csak

e sorok kötik össze, mint csatt meg a szíj.

Jeleket látok, cseng a kopár szó,

párbeszéd, szájból szájba parázsló,

azzal, ki oly nagy s titokkal tele.

Ide szállt le a megnyílt egekbôl,

jelenléte meg innen dereng föl --

az emberben ott van az Isten gyökere.

Itt minden oly ôsi mód bizonyos volt,

a betûk acélból, a szavak vasból,

bátrabban kelt fel innen a homlok.

Emelte a lelket, mint madarat szárnya

még a sír fölé is elven vágya --

az alku örök idôkre szólott.

Kemény hit, kôsziklából való hit,

az ôsökbôl árad s hullámaiból mint

választóvízbôl lépek elô.

A kárpitot ki hasította szét fenn?

Szent berekben járok, hol áldoztak értem:

megszáll nagy, törhetetlen erô.

Kiknek szeme és ujja e szürke

sorokat bogozgatta, betûzte,

mindketten túlléptek e földi körön.

Mégis, mégis az Írásra hajolva

lelkem mintha mellettük volna:

tárt ajtó, hozzájuk visz e könyv.

Képes Géza


Robert Penn Warren: Kis Örökkévalóság

Jön az idô, hogy megszámolod mind a neveket --

A tudat-éjben lángolók vagy homályosak, mindegy,

S idô porítja, kôbe vésték vagy moha fedi ôket.

Megszámolod a neveket, hogy magad újraalkosd.

Ám az arc emléke halványulhat, bámulj

Sírkôre bár. Olykor egy arc, akárha légbôl,

Bámul kisfiús mosollyal -- de nem

Kôbe-karcolt: mint pitypang bóbitája, szerteszáll.

Nyugtalanító. Mintha te volnál az idióta

Fiú, aki kimerészkedik a tó túlvékony

Jegére s hallja innét, hallja onnét, terjed

A pattogás. A Valóság hangja ez,

Ahogy metafizikai csatangolásaid alatt

Bereped. Az emlék meghal. Vagy csal. Az idô

Oly szél, iránya nem változó. Imádkozz,

Hogy az önösség közepett valami

Felelôtlen kedvesség, félig-öntudatlan, valami

Önkéntelen mosoly, ajkak rezdülése fölragyoghat

Egy másik elme éjjelében, mely neved feledte már,

De belebotlik ebbe a pillanatnyi Örökkévalóságba.

Ferencz Gyôzô


Paul Valéry: Tengerparti temetô

Nyugodt Tetô, hol járnak a galambok,

fenyôk, sírok közt, s ô remeg alattok,

ráhág a Dél, tûzzel belengeni.

A tenger itt, a tenger s messze-messze!

Ó, pályabér, mikor gyötör egy eszme

az istenek csöndjén merengeni!

Mily tiszta munka e villódzva széthányt

csöpp vízfodor enyészô gyöngye, gyémánt

s mily béke rémlik erre, mily csudás!

Ha Nap delel mélységén a haboknak --

ôs, tiszta mûve egy örök-nagy Oknak --

szikráz a Perc és álom a Tudás.

Nem-változó érték, Minerva-templom,

tág béke-hombár és valódi, szent hon,

morcos víz, önmagába meredô

szem, melyben álmot rejt a sugaras mély,

ó csöndem!... Ott benne a lelkembe kastély,

de csúcs, ezer arany-cserép, Tetô!

Idô Templomja, mit egy sóhaj átfog,

hozzászokom, e tiszta fokra hágok,

cikázva nézek rajta szerte, és

miként magas imám hiába leng el

a gôgös istenek elé, a tenger

szikrás derûje is mély megvetés.

Mint a gyümölcs gyönyörbe semmivé lesz,

s a száj -- amelyben olvad-meghal -- élvez,

alakja széthull, s egyre érzi még,

úgy szürcsölöm jövendôm tünde füstjét

s a változó partok zajgó ezüstjét,

dalolva tört lelkemnek most az Ég.

Szép Ég, igaz Ég, nézz te rám, ki másul!

Sok nagyralátás biztatott -- csapásul --

és furcsa restség, ám kedvvel tele,

hogy e fényes Délnek magam kitárjam,

halottak házán imbolyog az árnyam

s én is szelíden imbolygok vele.

Fáklyás hevednek tárva lelkem arcát,

könyörtelen Fény és csudás Igazság,

napfordulat, én most föltartalak!

Elsô helyedre raklak, ôsi-tiszta,

nézz rám!... De az, ki fényed adja vissza,

másik, komor felében árnyalak.

Ó, csak magam, magamnak és keményen,

egy szív mellett, hol buzdul költeményem,

az Úr s a tiszta Esemény között,

várom sötét, keserû, büszke szóját,

nagyságos Énem felzengô szóját,

nagyságos Énem felzengô ehóját,

amelyben az öblös jövô dörög!

Tudod-e te, lombok csalóka rabja,

te az öböl vasrács-evô darabja,

míg zárt szememmel fényed incseleg,

mily test von a véghez, mely renyhe jajt hoz,

mily homlok engem e csontos talajhoz?

Fény gondol ôrájuk, kik nincsenek.

Tetszik nekem e zárt zugoly, ha földi,

szent és anyagtalan tûzfény betölti,

fölötte fáklyák, s mindez oly rokon.

Kô és arany, sötét fák, mennyi márvány,

mely ott remeg az árva lelkek árnyán;

hû tenger alszik itt e sírokon!

Izzó Eb, óvj te a bálványozástól!

Legeltessem soká, akár a pásztor,

ki mosolyog s magában andalog,

fehér juhnyáját békés sírjaimnak,

nem kell nekem okos galamb, ki hírt ad,

hívságos álmok, kandi angyalok!

Itt a jövendô lassú-lusta álom.

Érdes rovar kapirgál az aszályon;

minden lesült, elmállott, légbe vész,

hogy zord-talányos kútfejére intsen.

Irdatlan az élet s részeg, ha nincsen,

és édes a fanyar, és fény az ész.

Jól vannak a halottak, rejtve, fáradt

földben melengenek, titkuk kiszáradt.

Fönn Dél, a mozdulatlan Dél ragyog,

elmélkedik, magának is elég Ô...

Tökéletes fej és hibátlan ékkô:

Tebenned én a változás vagyok.

Félelmeid én tartom s mind belém foly!

Bûnbánatom, kétségeim, a téboly

a te roppant gyémántodon a karc!...

De a márványtömböktôl súlyos éjben,

e vaksi nép, gyökerek közt, a mélyben,

lassan helyesli már, amit akarsz.

A vastag semmibe olvadtak, itt a

vörös-agyag fehér lényük fölitta.

Virágba szökkent az élô-erô!

Hol a halottak furcsa lelke s drága

kedves szavuk meleg családisága?

Ahol a könnyek forrtak, lárva szô.

Éles leány-sikoly, gyors, mint a villám,

csiklandozó kacaj és könny a pillán,

szemek, fogak, tüzelô, lanyha mell,

a csókos ajkon vér, mely mint a láng ég

s mit ujjak óvnak, a végsô ajándék,

mind föld alá jut és játékra kel!

S te -- nagy lélek -- remélsz-e majd egy álmot,

mely nem lesz ily színeskedôen álnok,

mint testi szemnek hab s arany, hamis?

Dalolsz-e majd, ha átválsz pára-köddé?

Dehogy! Rohan minden! Kopik örökké

szent nyugtalanság, meghal még az is.

Sovány öröklét, fekete s arany te,

akinek a halál egy anya keble,

rútul-babéros vigasz-asszonya,

kegyes hazugság, jámbor a csalástól!

Hisz ösmered s tudod, amit palástol:

örök vigyorgás, kongó koponya!

Mély ôseim, rég-nem-lakott fejek ti,

kiket csak oly sok föld bírt eltemetni,

s léptem sem érzitek, mely most emel,

a féreg, a valódi, nem tinektek

perceg, kik e táblák alatt pihentek,

életbôl él ez, s nem hagy engem el!

Szeret talán, vagy gyûlöl s áhítoz rám?

Olyan közel van titkos foga hozzám,

hogy bármi név egyformán illeti!

Mindegy! Tapint, lát, érint, húz a karja!

A testemet ágyamból is akarja,

él s életemmel tartozom neki!

Zénó! Kegyetlen! Éleai Zénó!

Szárnyas nyiladtól pusztulok el én, ó,

remeg e nyíl és áll és száll vadul!

A hangja szült meg, s végem ez a nyíl lesz!

Ó Nap...! A lélek gyors, dermedt Achilles,

és rá a teknôsbéka árnya hull!

Nem! ... Föl! Megújul folyton a serény lét!

Test, törd el a gondolkodás edényét!

Mell, idd az ifjú, születô szelet!

Az óceánról e roppant lehellet

új lelket ád... Ó só, üdítsd e mellet,

a vízbe és életre szökkenek.

Igen! Te tenger, ôrülések anyja,

párducbôr, chlamys, mit a Nap aranyfa

jelképekkel döf át ragyogva fönt,

kéktestû, részeg hydra, ôs garázda,

ki villogó farkadba marsz csatázva,

oly zûrzavarban, mely akár a csönd.

Szél támad!... Élni, próbáljunk meg újra!

Az óriás lég könyvem nyitja-fújja.

Hab porzik a szirtrôl s már futkos ott!

Röpüljetek fényes lapok, elôre!

Víz! Törj ujjongva a nyugodt Tetôre,

hol orr-vitorlák szárnya bukdosott!

Kosztolányi Dezsô


Jan Zahradnícek: Sírfelirat

Életem. Egyetlen. Ez vagy. Más nem. Élet.

Nem álom vagy. Megvagy. Röppenve tartasz.

Valós. Enyém. Csont vér; árnyak isznak belôled.

Fájsz. Fáradalmas útvonalon kanyargasz.

Jobbra-balra más életek kusza,

csillagokig érô halmazában.

Idegen lélegzet: mint szélben a búza,

beleszédülsz, oly távoli közel van.

Mégsem lépsz át. Magad vagy és külön.

Szeretet sem vegyíti máséval száladat.

Ott látod a kék bolt fölötti függönyön.

A tágabb élet palástjába szôtten halad.

Minden rossz lépés idegen szárakra tipor,

te felelsz mindenért. Lábadhoz fut össze minden,

élet és halál alsóbb fokairól,

akár délkörök fehér sarkvidéki csendben.

Ti életek, életembôl kibomlók.

Szemek szemembôl: néztek messzebbre nálam.

Megbékélés csókját érzi a homlok --

Volt és lesz életem, és nemcsak álom.

Márton László


František Halas: A halott katona

Elterült vére köpenyén.

Rémülete letépte maszkját.

Titok nyit kialudt szemén.

Nem érti, mi köti, mi fogja

Itatja gonosztejû csillag.

Fogai közt dudva mocska.

Záporozó szellemek

verik arcát s kaszabolják

összevissza az eget.

Isten képérôl leszárnyal

néha mint sugár a lelke, --

és ô fölnevet rá férges mosolyával.

Szabó Lôrinc


Randall Jarrell: A túlélô a sírok között

Odább: földek. Az eleven Igére

Figyel a világ, nevek, számok nyomorán.

A keresztek, a gyep, a fényes gránitsírkövek

MEGHALTAK HOGY MI ÉLJÜNK -- hogy én éljek! --:

Kötelezôk, de nem szükségesek; a világnak

Csak a halottak kellenek.

A helyrezökkentô, nagy álom,

Melyen át sötét létünk várva fut --

Én erre riadtam, ti ebben alusztok --

Mi már a Háború? Megszámozott,

Akár ti és sírjaitok; elveszthetô, és

elvesztettük.

Mint a mindenek feletti

Parancsot, mely felment minden parancstól,

S csak az acélos Élj! élt -- a csupasz lét,

Ez volt a lét értelme, minden egyéb

Lehullt róla, mígnem is elég lett

Egy megléte -- újság, vasárnap reggel --;

Végen túli vég volt ez, hogy az álom

Lát álmot a... míg ez, hogy végre meglett,

Nem volt vég többé, és a céltalanság,

Melybôl létünk kinôtt, meglátta a

Célt, mit elértünk, s láttuk: néhány évvel

Túléltük társainkat -- a jövôvel,

Melyben -- a gyerek mondja -- ott leszünk majd.

Hol? Mert a ti létetek, félbehagyva,

Megállt s nem zuhan le a levegôbôl,

S az, ami lehetett volna, s ami nem lett.

S a miénk -- az, ami; s végetér lassan.

Létünk békét kötött a létezéssel,

Mely kiszûrte régi esszenciáiból

Idôben, mi nem ô. Várakozás:

Így emlékezünk rátok.

Nélkületek, halottak,

Mily rongy törli le létfirkálta táblánk,

Mely zaklatott test sejdít nekem világot,

Melynek e föld s lét rossz magja csupán?

Gyôzzük, végig; épp a gyôzelem az,

Mit az élô elveszt. Elveszt? Az élôk

Mindent, egyképp; s a kárpótló túlélés

Hoz nekik naponta közönyt, halált.

Íme, a világ diadalútja -- láncban,

Diadalunk, világunk.

Oly könnyen alszunk,

S ébredvén, egy kis siker mindig vissza-

Nyom, tiétekké bûvölve tagjainkat...

Vérünk más világba terelve, meddô

Reményünk rég betelt, s a legszükségesebbekre

Úgy emlékezgetünk csak (megszokás

Hûs-nyugodt mosolyával), mint ifjúságunk

Tudatlan gyönyörvágyára.

Nemtudástok

Halálotokban örök, vér buzog fel

Belôle, melyre élôk esdekelve

Hajolnak, félálmokban szikkadozván...

Kísértôk s kísértettek, a sírok közt

Vakon tükrözik egymást; hangtalan

Esdekléssel, végsô, nem-hallható

Összhangzatként egymásba érve: Mondd

Megint, eképp a hangok, mondd megint,

Hogy az élet -- az, ami nem az élet;

Hogy valahol valami, valami;

Hogy egyre várunk egyre várunk.

Tandori Dezsô


Jules Supervielle: Mikor a vízbefúlt fölébred

Mikor a vízbefúlt fölébred a tenger fenekén és addig mozdulatlan szíve most már

reszketni kezd, mint nyárfalomb a szélben:

látja, amint egy lovas tart felé, szép csöndesen poroszkál,

lélegzete nyugodt, s int neki, hogy ne féljen.

Arcon legyinti egy bokréta sárga vadvirággal,

s levágja elôtte fél kezét, de csonkján egyetlen piros vércsepp se csorran.

A kéz a homokba hull és nyomtalanul eltûnik a porban,

s helyében új kéz sarjad, szakasztott a régi kéz mása, és ujjai fürgén mozognak.

A vízbefúlt elámul: könnyedén föl tud ülni a lovára,

jobbra tekinthet, balra tekinthet, mintha csak otthon, szülôföldjén járna,

mintha egy nagy mezô virulna körülötte, a szabadság,

s ha kedve tartja, kezét is kinyújthatja, hogy leszakasszon egy friss nyári almát.

Ez volna hát a halál, ez az imbolygó, kósza báj itt,

mely rejtelmes jóindulattal ránk sugárzik?

S én volnék ez a vízbefúlt, aki a moszatok közt ügetek,

és nézem, mint sarjadnak újjá a legendáktól szaggatott egek?

Tapogatom csuromvíz testemet, e gyarló bizonyosságot, és a ló

hirtelen fölnyerít alattam, hogy megnyugtasson: mindez itt való.

Bölcsô billen, a csecsemô fölébred, látszanak kapálódzó lábai.

Bandukolok e nap alatt, melyet mintha csak most találtak volna ki.

Emberek mozognak körös-körül, de rám nincs semmi gondjuk,

arcuk akár a földieké, csak épp a kínt mosta a víz le róluk.

S lám a békés táj megremeg, egyszerre minden bokra rezdül:

jönnek felém gyermekkorom s a Teremtés vadjai seregestül

A tigris tigrisnek lát és kígyónak a kígyó, mind a társát

ismeri bennem, hazajáró mását.

S a méhe int, csak szálljak vele bátran,

s a nyúl, hogy tud egy rejteket a föld egy odujában,

ahol meghalni nem lehet.

Rónay György


NEHÉZ ÓRÁMBAN


Rainer Maria Rilke: Duinói elégiák

ELSÔ ELÉGIA

Hogyha kiáltanék, ki hallana engem

az angyalok rendjébôl? és ha netán a szívére

vonna hirtelen egyik: én belepusztulnék

az erôsebb lét közelébe. Mert hisz a Szép nem más,

mint az iszonyú kezdete, mit még elviselünk,

s mennyire bámuljuk, mert megveti szenvtelenül, hogy

összetiporjon. Iszonyú minden angyal.

Így visszafogom magamat, elnyelve sötét zokogásom

hívó szavait. Ki volna az hát,

aki kellene nékünk? Angyal nem, nem is ember,

és a fülelô állatok észreveszik már,

hogy mily bizonytalanul vagyunk mi otthon

a megfejtett világban. Mienk marad tán

valamely fa a dombon, hogy naponta

viszontlássuk, mienk maradhat a tegnapi utca,

egy-egy szokás hûsége, mely megmakacsolta magát,

megtetszett neki nálunk és nem ment, s itt maradt.

Ó, és az éj, az éj, ha világûrrel teli szél

perzseli arcunk - kié is nem marad ô, az áhított,

a lágyan józanító, a magányos szívre

fáradtan várakozó. Könnyebb-e ô a szeretôknek?

Ó, egymással ôk csak sorsukat fedik el.

Még nem tudod? Dobd ki karodból az ûrt,

vágd a lélegzésre való terekhez, tán a madárhad

bensôbb lebegéssel érzi a tágasabb levegôt.

Jó -- tavaszoknak kellettél. És csillagok is

hitték: sejdíted ôket. A múltból

hullám tornyosodott föl elédbe vagy olykor,

hogyha nyitott ablaknál vitt el az út,

neked szólt egy hegedû. Mindez megbízatás volt.

De betöltötted? Nem zaklatott-e szüntelen

várakozás még, mintha minden a kedves

jöttét hirdetné? (Hova rejtheted ôt el,

hisz a roppant, idegen gondolatok ki-be járnak

benned, s gyakran idôznek el éjeken át is.)

De ha vágyol rá, hát szólj szeretôkrôl; eléggé

úgysem halhatatlan nagyhírû indulatuk.

Ama szinte irígyelt elhagyottakról, kiket inkább

szeretôknek véltél, mint a betelteket. Újra

meg újra kezdd soha el nem érhetô dícséretüket;

nézd csak: biztos a hôs, eleste se volt más,

csak ürügy neki, hogy legyen az: végsô születése.

De a szeretôket a természet kimerülten

visszanyeli, minthogyha az újrateremtés

nem telnék erejébôl. Gondoltad-e Gaspara Stampát,

meggondoltad eléggé, hogy valamely lány,

elhagyatottan az ô szeretôként

felszökkent példáján érzi: bárha követném?

Legrégibb gyötrelmünk hát ne teremjen

végre gyümölcsöt? Nincs-e a perc itt, hogy szeretettel

váljunk meg szeretônktôl s álljuk is ezt remegôn,

mint nyílvesszô állja a húrt, hogy szökni feszülten

több legyen önmagánál. Mert nincs sehol maradás.

Hangok, hangok. Halld, szívem, úgy ahogyan csak

szentek hallották, hogy az órjás hívás

fölemelte ôket a földrôl; ôk térdeltek azonban,

képtelenek, térdeltek, s rá se füleltek:

így voltak hallók. Nemhogy te az Úrnak

hangját elbírnád, dehogyis. De halld a fuvalmat,

a szakadatlan hírt, mit a csönd szava szól.

Most amaz ifjú halottaktól surrog tefeléd.

Bárhova léptél, római, nápolyi templom

öblén, nem szólított csöndben a sorsuk?

Vagy fönséggel bízta magát rád egy fölirat,

mint nemrég a Santa Maria Formosa-i tábla.

Mit akarnak tôlem? Halkan hadd vetem én le

a látszat-bántalmat, mely szellemeiknek

tiszta lengését meg-megzökkenti idônként.

Furcsa, persze, többé nem lakni a földön,

kezdve tanulni szokást s már újra leszokni,

rózsákban, s más annyi személyes-igéretû tárgyban

jelentését nem látni az emberi sorsnak;

ami voltunk végtelenül féltô tenyerekben,

többé nem lenni, s a nevünket, akárcsak

széttört játékszert, végképp odahagyni.

Furcsa tovább nem vágyni a vágyat. Furcsa

mindent, ami megkötözött, így látni a térben

szabadon lebegôben. S fáradságos a holt-lét,

csupa pótlás, hogy lassanként cseppnyi öröklét

érzôdjék. -- De az élô egyre hibázik

s ugyanazt a hibát: a különbségtétele metszô.

Angyalok (úgy mondják) nem tudják gyakran, az élôk

vagy a holtak közt járnak. Fut a szüntelen áram,

mindkét birodalmon örökre sodorva magával

minden kort s szavukat túlzúgja örökre.

Végül nem kellünk a korán leszakítottaknak;

elszoktak már lassan a földtôl, mint anyamelltôl

elnô csöndben az ember. De mi, kiknek olyan nagy

titkok kellenek és oly gyakran a gyász hoz

boldogító haladást -- : bírnánk-e mi nélkülük élni?

Hiú monda-e, hogy a Linost sirató, a legelsô,

a merész zene áthat a meddô dermedezésen,

úgy, hogy a rémült térben, ahonnan a majdnem

isteni ifjú kiszállt, megkezdi az ûr

ama rezgést, mely minket ma vigasztal, elragad, ápol.

Nemes Nagy Ágnes


Rainer Maria Rilke: Már egyedül

Már egyedül a szív hegyein. Nézd csak, milyen apró

ott a szavak végtelepülése, és magasabban

-- s ó, de parányi az is -- ott még egy utolsó

érzelmi majorság. Ráismersz-e?

Már egyedül a szív hegyein. Követ érez

maga alatt a kéz. Kivirágzik egy s más

itt még. A szótlan meredélybôl

egy-egy tudatlan gyom dalolva virágzik.

De ki tudva tud? Jaj, a tudni kezdô

hallgat most, egyedül a szív hegyein.

Jár, igaz, errefelé ép ésszel,

jár fel-alá ez s az, védett hegyi állat,

jön s elidôz. S a nagy madár nem félve körözget

a csúcsok tisztult tagadása körül. -- De

védtelenül, itt fent, a szív hegyein...

Vas István


Czeslaw Milosz: Hit

Akkor van hit, ha valaki megpillant

Szirmot a vízen, vagy egy harmatcseppet,

És tudja róla: szükségszerû, hogy van.

Lehúnyt szemed bár ámítsa az álom,

Csak az lesz, ami volt már a világon,

S a szirmot tovább viszi a víz sodra.

Akkor is hit van, ha valaki lábát

Megsebzi egy kô, s tudja: a köveknek

Ez a dolguk: a lábunk megsebezni.

Nézzétek: a fák hosszú árnyat vetnek,

Földre hull árnya virágnak, embernek:

Árnyéktalanul nem létezhet semmi.

Kerényi Grácia


Czeslaw Milosz: Remény

Reménye annak van, aki hisz benne:

Nem álom a föld, hanem eleven test,

S nem csal a hallás, a tapintás, látás.

És minden dolog, mit a földön ismersz,

Olyan, mint egy kert, ha a kapunál állsz.

Belépni tilos. De hogy van ilyen kert,

Biztos. Ha jobban s okosabban néznénk,

Új virágot és csillagot nem egyet

Megláthatnánk a világ kertjében még.

Ámít a szemünk, egyesek azt mondják,

Hogy nincsen semmi, csupán mi képzeljük,

De épp annak, ki így szól, nincs reménye.

Ha elfordul az ember, azt gondolják,

Háta mögött a világ máris megszûnt,

Mintha tolvajok hordták volna széjjel.

Kerényi Grácia


Anna Ahmatova: Hát ittmaradtam

Hát ittmaradtam egymagam,

pergetve napjaim.

Ó szabad hattyúk, boldogan

szálló barátaim!

Sem könnyem nincs már, sem dalom,

hogy visszatérjetek.

Csak csöndesen imádkozom

estente értetek.

Egyikôtök, suhanva fent,

nyíllal találkozott

s zuhant. A másik megölelt,

s hollóvá változott.

De évente, mikor a hó

olvad, egy-egy napon

a Katalin-kert csillogó

tavát csodálhatom.

A szárnysuhogást hallgatom

a kék tükör felett.

Ki nyitotta ki, nem tudom,

síri börtönömet.

Rab Zsuzsa


Christian Morgenstern: Tedd fel, hogy él egy égi hatalom

Tedd fel, hogy él egy égi hatalom;

engedje meg hát, hogy valamikor

feltámadjunk az egyik csillagon,

mint nyíló rózsával teli bokor.

Gyökér szeretnék lenni, légy a tô,

az ág lennék, alkosd leveleit,

a rózsa legyek, illatként övezd.

Jóllakva egymásban örökre így,

míg minden vágyunk s rostunk egyezô,

legyünk egyetlen roppant köszönet.

Hárs Ernô


Paul Claudel: Sötétség

Én itt vagyok, a másik másutt, s a csönd irtózatos már.

Oly szerencsétlenek vagyunk! és rostáján a Sátán egyre rostál.

Szenvedek és a másik is szenved, és nincs út köztem és

Közötte, és kettônk között nincsen se szó, se kéz.

Semmi, csupán az éjszaka, mely közös és közölhetetlen.

Az éj, amelyben mit sem alkotunk, s a szörnyû meddôség a szeretetben.

Fölneszelek, s magam vagyok, a félelem elborít,

Szavának mását hallom, s egy sikoly hangjait.

Valami gyönge fuvalmat hallok, és hajam égnek merevül.

Mentsd meg ôt a halálveszélybôl és a Vad karmai közül.

Ha újra itt a halál íze a fogaim között, a láz,

A csikarás, a hányinger, a fonákra fordulás.

Egyedül voltam a présben, és tiportam a szôlôt tébolyomban

Ma éjjel, míg fölcsapó nevetéssel egyik faltól a másikig loholtam.

Aki a szemünket alkotta, szem nélkül lát-e vajon engem?

Aki a fület teremtette, fül nélkül meghallja-e szavamat?

Tudom, hogy ahol túlárad a bûn, irgalmad még jobban bôvelkedik.

Imádkozzunk, mert a Világ Fejedelmének órája ez itt.

Rónay György


Pierre Emmanuel: Láthatatlan

Hogy hívjuk a láthatatlant?

Visszhangzunk rá semmi több

-- S megfogni a foghatatlant?

Szavunkon ô fog elôbb.

Kék a kékbe vész nem éri

Hullám soha el magát

Lépteinket éj kíséri

Arcunk elôtt éjszakák

A tûzô fény is fonákját

Világítja meg csupán

Bármily éber mégse lát át

A lélek sem önmagán

Szemem ahogy nézve nézlek

Kô a vízben Ráng a víz

Tükre Szétzilálja képed

Arcomat s már zárul is

Öröklét örvény-kutatta

Örvény puszta pillanat

Habod vagyunk eltakarva

Fénylô tisztaságodat.

Rónay György


David Ignatov: Ô nyugtat el

Szomorú vagyok, hogy nem vagyok Isten,

beszélek magamhoz s hallgatom,

remélve, hogy e párbeszédben

lesz Róla szó. Dolgom teszem,

és méricskélem is, hogy benne

Istenre ráakadjak. Vagy ha nem,

hát ez legyen bizonyság,

hogy az ellenkezôje igaz.

S ezt akarom, ezt az ellenkezôt,

hogy Istenné legyek. Rágondolok,

s ha már muszáj aludnom,

Ô nyugtat el.

Tellér Gyula


André Frénaud: A kegyelemrôl

Egyre hûvösebb

romhalmazomon túl,

bûntôl tiszta visszhang

a sötét porondon,

hol viaskodom,

furfanggal nem élô

váratlan jelenség,

tán csak ide tévedt,

távoli erô,

nem tudom okát,

nem tudom helyét.

Idô szökevénye,

lassú gyûrûzésben

nem cinkos sugár,

nyomor és vitézség,

titkos talajom,

választott, de önként,

vágyammal fölérô,

ô a halk fohász,

és ott tündököl

kérô s vádoló

énekem fölött

túl a hangomon.

Agyô, szüntelen

friss halálaim,

mivel tegnap is,

mint ma, változóban

volt és lesz az élet.

A szívemen át,

s más jelképeken,

hol beteljesül,

fölszárnyalt a Lélek

küzdelmeibôl.

Állítom, s tanúm nincs.

Fordítva beszélek.

Semmit sem jelent.

Nem tudom apámtól.

Nem gyôzött meg engem

pergamentekercs.

Hiszek benne mégis.

Mindent fölteszek rá.

Ki belélegezte,

belé is szeret.

Hívtam annyiszor,

s nem kaptam jelet,

küszködtem, s mit ért!

Gyürkôzve dühödten,

s el mit sem fogadva,

csak vállalva mindent,

vidám-e a szív?

Hallatlan kivétel,

mert a jutalom

meg nem érdemelt.

A balsors sem az.

Fölszállok-e véle?

Súlytalan vagyok.

A kegyelmet áldom,

még ha semmi sincs is,

csak szerelmem által.

Kálnoky László


Czeslaw Milosz: Oeconomia divina

Nem hittem volna, hogy ily sajátos pillanatban fogok élni.

Mikor a sziklás fennsíkok és mennydörgések Istene,

A Seregek Ura, kyrios Sebaoth

Úgy alázza meg legfájóbban az embert,

Hogy engedi: cselekedjen tetszése szerint,

Rábízza a következtetést: S Ô Maga nem szól semmit.

E látvány nem hasonlított, bizony nem,

Az évszázadok óta ismétlôdô királydrámákhoz.

A betonpilléren nyugvó utakból, üveg- és vasvárosokból,

A törzsi államoknál tágasabb repülôterekbôl

Hirtelen kifogyott az alapelv, és széthulltak.

Nem álomban, hanem ébren, mert önmaguktól megfosztva

Csak olyként léteztek, mint aminek léte nem szükségszerû.

A fákból, a mezei kövekbôl, de még a citromból is az asztalon

Kiszökött az anyagiság és fantomjuk

Ürességnek bizonyult, füstnek a klisén.

A tárgyakból kitagadottan nyüzsgött a tér.

Mindenütt sehol volt, és sehol mindenütt.

A könyvekben a betûk ezüstlôttek, imbolyogtak és elenyésztek.

A kéz nem tudta lerajzolni a pálma jelét, a folyó jelét, az íbisz jelét sem.

Soknyelvû zsivaj hirdette meg a beszéd halandóságát.

Betiltották a panaszt, mert önnön magának panaszkodott.

Az emberek érhetetlen gyötrelmükben

Ledobálták ruháikat a tereken, hogy meztelenségük  ítéletet hívjon ki.

De hasztalan sóvárogták a rettegést, szánalmat, haragot.

Nem volt eléggé megalapozott

A munka és a pihenés

Az arc a haj a csípôk

És bárminemû létezés.

Bojtár Endre


Alfonso Gatto: A Santa Maria Novella kolostorában

Itt a hófehér feliratú kripták

s egy letûnt kor halott aráinak,

kisdedeinek ó kolostorában

múlik az Angyal napja s csak a zápor

csöndje hallatszik. Élénkek a márvány

foltjai, mint virágok, a leányka

egy évszázada szemléli kövének

párkányát: a szelíd állhatatosság

fejezete. Eláll a szív verése.

Külföldi beszél egy csupa szeszélybe,

pírba öltözött lányhoz, ki csupán

menekülne a látvány

varázslatában dôzsölô csoporthoz,

a hordához, -- menekül élni most,

nevetni ez a lány. Csak rejtelemnek

tûnik szemében élete s halála,

mely rozsdájából kelti az esônek

virágait, más hangok némaságát.

Rába György


Wolfgang Bächler: Elhagyott templom

Kakukkfû közt a búzahullámokon

templomhajó roncsa sodródik

tört oszloppal, repedezett ívvel

gótikus korból a mi korunkba,

papok és hívôk régen elhagyták.

A szenteltvíztartót, keresztelômedencét

az ég friss esôvel töltötte meg.

Seregély és veréb merül belé.

A szószékre röppen egy vadgalamb.

Kinek szól morcos búgása,

ki érti meg hívogató szavát?

A sekrestye homályán

füvek gyülekeznek

virágzó bogáncs köré.

A Szentíráson

hernyó rágja át magát

türelmesen, szótól szóig.

Az ereklyetartóban

csukott szárnnyal apácapillék alusznak.

Két harkály csipkedve ébreszti ôket,

s mélyre rejtett kincsek

után kopogtatnak.

Mohapárnák a kóruspadokon.

Éjféli misére baglyok gyülekeznek

oda, megrázzák kámzsájukat,

elhuhogják a litániát

s a rideg, súlyos áment,

és megfordulnak,

ha az orgonából

denevér süvít

a szél akkordjaiba,

s a hold a kôlapokra

üríti kelyhét.

Az ablakok üregeit a pókok

hálójukkal újra beüvegezték.

Elkapják és megszûrik a hajnali fényt.

Gyíkok surrannak ki a kriptákból.

Az atkák egerek vérét szívják.

Fehér csontporon kotlik egy tyúk.

De hiába fúrják át

a kukacok a keresztet:

szétrágva is megôrzi formáját.

A fôkapunál vadrózsabokor

koszorúzza az Utolsó Ítéletet.

Méhraj zümmögi az imákat.

Fészkük a Madonna ölébe lóg,

illatos mézzel teltek a lépek.

Vadszöllô növi be a bûnösök

töredezett arcát.

Lábuk csalánbokor

lángjában ég.

Hajnal Gábor


Jules Supervielle: Egy ház áll jobbomon

Egy ház áll jobbomon mindig, kapuja zárva;

reszketô folyosó húzódik odabenn;

hajnaltól várok, az idô sürget, s hiába:

lépteket hallok, és nem jön ki senki sem.

Egy hang szólít belül, s én az ablakra nézek,

amelyet fekete vasrács rejt és fedez,

aztán átvágok az utcán, mely oly sötét lett,

hogy az éjjeliôr, ha jön, észre se vesz.

S ím tárul a kapu, önmagától kinyílott,

de nem surran ki, csak végtelen bánat ott.

S elhallgat odabent a hang, mely egyre hívott,

s arcot ígért nekem, s kezekkel áltatott.

Rónay György


Wystan Hugh Auden: Achilles pajzsa

A váll mögül ô mást várt:

szôlô-s olajlugast,

városok márvány rendjét,

vízen hajót, utast,

ámde a fénylô ércen

ott állt kiverve rég

egy puszta mesteri képe,

s felette ólmos ég.

Jellegtelen sík, szürke, rút, komor,

nincs rajt egy fûszál vagy baráti jel,

nem lehet enni, s leülni sehol,

pedig a szörnyû síkon állva fel,

beláthatatlan tömeg vesztegel.

Ezernyi szem s ezernyi csizmaszár

közönyösen csak jeladásra vár.

A magasból egy arc nélküli fej

valami ügyben tényeket kohol,

a hangja sivár, száraz mint a hely,

nem derül senki, de hozzá se szól;

és oszlopokban gomolyog a por,

míg elvonulnak. S mind akarva hisz

abban, mi késôbb romlására visz.

A váll mögül ô mást várt:

szép szertartásokat,

hol virágdíszes üszô

és bor az áldozat,

de az ércen, ahol oltárt

sejtett az istennô,

a röpke kohó-fénynél

más kép tûnt elô.

Egy térség köré szögesdrót falat

vontak; pár unott altiszt ténfereg,

az ôröket megizzasztja a nap,

s hunyászkodó, szokásos csôdület

bámul kívülrôl, nem zúg, nem remeg,

míg három foglyot egy-egy cölöpig

kísérnek, s állva hozzákötözik.

A világ súlya, méltósága, mind,

amit csak ember folyton latra vet,

idegen kézbe hullt; remény nem int,

kicsinyek ôk, mentségük nem lehet,

ellenség döntött életük felett:

s mindennél rosszabb a tört büszkeség,

megszûnt az ember, bár él teste még.

A váll mögül csak várta

atléták harcait,

férfiak és nôk táncban

forgó tagjait,

friss, gyors zenére;

ámde a fénylô pajzs

hátán nem készült tánchely,

gazverte táj a rajz.

Toprongyos fickó tétlen, egyedül

lôdörög kint a pusztán, egy madár

jól célzott köve elôl fölrepül;

a nôt legyûri, s ha vitát lezár,

érve a kés, ez alapelve már;

neki nincs föld, hol az ígéret nem hazug,

hol még testvér testvérért sírni tud.

A szûk-ajkú kovács,

Héphaisztosz elbiceg,

s a fényes keblû Thetisz

döbbenten érti meg,

mit rótt a pajzsra az isten

s fiának mit ígér:

vas-szívû, férfi-ölô Achilles

nem sokáig él.

Lakatos Kálmán


Donald Davie: Egy testvéremhez a misztériumban

1290 körül

Isten világa egy kôarccal intett

Felém, mással feléd. De helyeinket,

Bár lassan, váltjuk. E groteszkeket

Az elsô fülkékben, balra menet

Az ajtótól, én véstem, miután

Megosztottuk munkánk. Dicséri ám

York s Beverley: csipkelevél kerül

Családi s vadászképecskék körül.

Ha a mansfieldi mészkôbôl rakott

Tág ívek alatt átmegyek, hogy ott

Kôfaragásod szemléljem kemény

Versenytárs-szemmel, megismerlek én

Kénytelenül, mint a követ, miben

Csak vésônk szól értünk. Saját eszem

Szerint nôttem, de a tieddel is,

Látván, kapukhoz rótt lombod de friss,

S rezgô fény mélyíti az ívkô vonalát.

Dús díszeid harmóniáin át

Szólal finom rajzú, gyöngéd szigor.

Tanulván tôled, úgy véltem, mikor

Néztem végsô fülkéimet, ahol

yolcszög-káptalanházunk díszítik:

Az én kezem véste, de nemesít

Rajt a tiéd, csak más-más lombokat

Ad kettônknél egyazon áhítat.

S elárulja utolsó csegelyed:

Te is adós vagy. Szôlôt csipeget

Egy madár, íjas fiú lesben áll,

Vagy egy-egy üres maszk-arc kandikál

A lombból. Egymást fertôzzük, s vitás

Nem is lehet, hogy üdvös a hatás...

De ügyelj: ki e nyájas csellel él,

Annak nem kedves többé se levél,

Se kô. Nem kicsinylem mûvészeted,

Mondván, hogy magva bizonyos hideg

S kegyetlenség; megfosztalak talán

E létfeltételtôl és azután

Cserébe mit adok? Elôjogát

Útszéliségnek, mely meg is bocsát

Magának minden gyarló örömöt --

S cinkosságával már tisztába jött,

,,Torznak'' hívott kedélyt. Ennyit tudok,

Bármi is jön, s mindig lelek bukott

Emberséget a kôben, hol bizony

Friss, elegáns tömörség nem nagyon

Lehet miénk. De a vonalak élnek,

S az emberi természetrôl beszélnek,

Mely bukott, de megváltható. Lehet,

Hogy drágállod majd emberségedet,

Ha egy pár gallyat, mely az ára volt,

Véknyam törôs-mereven faragod.

Köznapi kéznek durva, bár meleg.

Számodra ne a lombok s emberek --

A kô legyen leginkább izgató.

Hiszen e közeg magának való,

S nem is mindig közeg, hanem hegyek

Anyaga: makacs, kegyetlen s rideg.

Szegô György


Max Jacob: Egyházközség alapítása Brazíliában

Várta ôket páfrány, ananász, antilop,

ipekakuána s körül az ôs-bozót.

Abbahagyta a festô-barát az akvarellt.

S alighogy a hajó -- már vissza -- útrakelt,

tankállt száz könnyû kunyhó szerte a fák alatt.

Apácák szántogattak, egy még sírva fakadt

valamin, amit egy levélbôl megtudott.

Egy borissza barát csúfosan berúgott.

Mondtak hosszú imát penitenciaként.

Gyógyfüvet gyûjtögettek. A kézmûves-barátok

vesszôket vágtak és kosarakat csináltak.

Egy megszökött fegyencet (ki vadászatból élt)

mert sebét kikúrálták isteni csoda ért:

szentember lett, olyan, valósággal imádták,

ha intett, bestiák nyalták juházva lábát.

Az erdei vadak, az égi madarak

hordták mindannyiuknak a kívánt tárgyakat.

És lett fehér kápolna és abban orgona!

És kószáltak legelve juhnyájak té s tova.

S van szerzetes, ki szeszt fôz, van, aki bôrt cserez;

vasárnap mind virágot ültet, rózsát szemez.

Áldás reád, mangófa s reád, mangó gyümölcse.

A békák békaversenyt zengenek az esti csöndbe.

Diszíti az oltárt oly egzotikus csokor,

mosolyog mind az angyal, aki abba szagol.

Körben tündér- s manó-raj figyel fûben heverve

A négyszögû falövvel kerített kis telepre.

S történt vala egy reggel, midôn fölkél a nap,

színezve fent a felhôt, lent a virágokat,

mintha az erdôt, melyben cédrusra fut a szôllô,

betegség lepte volna, ótvar, fekete himlô:

kitûnt egy néger, aztán tíz, száz, ezer s a szent

a vad juhászítással most semmire se ment,

kezesíthette ôket, ezek nem kezesedtek,

a nagy szelídítônek zord hóhérai lettek.

A klastrom teteje levágódott a gazba.

S visszavadult a táj, elpusztulván a gazda,

S egy ráncot nem kapott mindettôl az azúr ég.

Vértezve szívemet szeretettel és hittel

munkámat egykoron így kezdtem én is itt el.

Imádtam az Urat, mondtam, szép a világ,

ám a gúny, ám a gond, a vakság, butaság,

gyúrták belôlem is azt a zord burzsoát,

akinek a neve olvasható alább.

Illyés Gyula


Oszip Mandelstam: Köd takarja

Köd takarja már megfoghatatlan,

elmosódó, gyötrô arcodat.

Istenem! mondtam, bár nem akartam,

véletlenül számon kiszaladt.

Kirepült a mellembôl az Isten

neve, mint egy óriás madár.

Ködgomolyba vész elôtte minden,

s fészke-háza most lakatlan áll.

Lator László


Jeannie Ebner: Éhség

Fejed úgy közeleg, mint hajó megrakodva.

Várunk a kikötôben. Éhezünk.

Aranyat és elefántcsontot hoztál a fekete partról,

De a gyermekek tejre szomjaznak, s lehullunk, mint a beteg virágok.

Fölneveltük szívünket. Kihajtott,

fává nôtt, s gyümölcsöket hozott, mik soha meg nem érnek:

két kezet, mely az ûrbe mélyed.

Lebegô ûr dagasztja új széllel a vitorlád,

s fejed mint nap száll le-föl a láthatáron,

megrakodva sápadt gyümölcsével szívünknek.

Eltemettük gyermekeinket

arany és elefántcsont tornyokban.

Most újra a kikötôben várakozunk.

És éhezünk. És nem tudjuk, mire.

Kálnoky László


Jiri Wolker: Koldusok

Az Úristen egyszer eljött a portámra

Vállán koldustarisznya, gúnyája: folt hátán folt,

szénában aludt bizonyára,

mert mint nyáron a rét, olyan illatos volt.

Megállt a küszöbön és alamizsnát kért.

Sok mindenem volt akkor,

sok fojtogató kacatom.

Fekete ruhám, bôrkötéses könyvem s gallér a nyakamon

és mert tele volt a gyomrom,

jobb-e meghalni mint élni,

ez volt a gondom.

Nem adtam neki semmit -- nem volt kezem --,

ó, mennyire égetett a szégyen

mikor a szemembe nézett az a két szem

oly kéken, mint a tenger, nyugattól keletig.

Az Isten elment.

Az ajtó nyitva maradt.

S az ég a nyitott ajtón át a szívemet húzta,

kicsábított, s fiús mosolyt adott az útra

no meg sok bánatot, sérelmet a tarisznyámba

s ezüstös emlékezést édesanyámra.

Most a várost járom s az Istent keresem.

Tudom, hogy koldustarisznyával erre látták menni,

tudom, hogy egyszer majd csak meglelem,

de most már nem fog fájni semmi,

mert elhagytam minden fojtogató kacatom.

Elvisz magával. Kiállunk az utcasarokra

kezünkben kalap, fejünk felett a nap.

,,Szeretetért esedezünk emberek --

nyissátok ki a szíveteket!''

Zádor András


Jiri Wolker: Nehéz óra

Világra jöttem,

hogy szívem képére

teremtsem meg az életemet.

A fiúszív olyan, mint egy dal elsô üteme,

álom mesés várról, ajándék az embereknek ünnepre.

De a férfiszív olyan, mint a kérges tenyér,

téglává keményedett benne a vér,

országút mentén hajlékadó csárda,

hol a vándor megpihen éjszakára.

Ma eljött az én órám.

Fiúszívem meghalt, egymagam temettem;

s szenvedek, nemcsak holt szívem miatt,

de az új miatt is, mely csírázni kezd mellemben.

Ma eljött az én nehéz órám,

egyik szívem meghalt, a másik még nem jött a világra,

magányomban, félelmemben, védtelenül nézek

hideg szobám

négy falára.

Barátom könyve, lámpa, szerelmes levelek,

szeretetbôl, fénybôl, hitbôl fogant dolgok,

ma mellettem álljatok s hívségesen hívek legyetek,

mert árván maradtam a földön,

és imádkozzatok,

hogy nemalkuvó bátor szívem nôjön,

és higgyétek ma helyettem, hogy így lesz,

hogy új szívem képére teremtem

az igaz ember életét.

Nekem még nincs férfiszívem,

s ezért nehéz órámban

elhágy hitem.

Zádor András


Paul Celan: Tenebrae

Közel vagyunk, Uram,

foghatón közel.

Már fogva, Uram,

egymásba marva, mintha

mindônk teste a te

tested volna, Uram.

Imádkozz, Uram,

imádkozz hozzánk,

közel vagyunk.

Kajlán mentünk oda,

mentünk oda, ráhajolni

katlanra, vályúra.

Az itatóra, Uram.

Vér volt, a vért

te ontottad, Uram.

Csillogott.

A te képedet verte a szemünkbe, Uram.

Nyitva s üres a szem, a száj, Uram.

Ittunk, Uram.

A vért és a képet a vérben, Uram.

Imádkozz, Uram.

Közel vagyunk.

Lator László


Andrej Belij: Aggodalom

Nem lanyhul a munka egész nap:

hordják a buzát, a rozsot.

Szívembe vak aggodalom csap,

és reszketek és vacogok,

és vágy-teli, újra remélem,

hogy Krisztus a földre lejön --

ez gyújtja ki régen a vérem,

ez a gyermeki álomözön.

Pár napja jutott a fülembe

megint, hogy az úr közeleg...

Jöttek nyekeregve, recsegve

zabbal tele társzekerek,

s én mentem a szérû porán át

bámulva kocsit-lovakat,

rágcsálva aranyszínû szalmát,

mormolva örök szavakat...

S a hír ma megint utolért,

amint szomorogva bejártam

a harmatos este füvét:

,,Hûssel jövök, éji homályban...''

Smaragdszínû fénnyel a hold

sápasztja a messzi tetôket,

s a távoli cséphadarók

halkan, monoton kelepelnek.

,,Vándor jön a szérû megett'' --

szól valaki elhaladóban.

Lámpást fogok és kimegyek,

jelet lesek égi magosban...

És járom a hûs utakat,

míg hajlik a hold színe pírbe,

s a láncra kötött kutya-had

láncát veri-tépi vonítva.

S sápadtan a lámpa lobog...

És senki se szól ide, senki...

S a vérszínû virradatot

éber kakasicska jelenti.

Tellér Gyula


Pierre Emmanuel: Ó ha én a Galamb szárnyán szállnék

Ó ha én a Galamb szárnyán szállnék! Heves

röptömtôl döngene az éj, addig kavarnám

a zsarnok körül a levegôt míg ledôl

hogy bukása riadt robajára az ember

fölébredjen hûlô vére vörös tavában

s néma kínjaitól még félig holtra váltan

lássa a Rémület vizeit apadóban

s érezze hogy merev testében léte lágyan

újrapezsdül a vér s szabadság melegétôl

De csak visszhang dalom a holtak sikolyára:

ôk nem felejtenek, ó bár csak ôk megértsék

álmukat legalább nem dúlná föl a kétség.

Rónay György


Gottfried Benn: Egy éjjel

Egy éjjel, melyet senki se

ismer: anyaga föld, esô, vizesség,

egy helyen: alig van neve,

oly kicsiny, félreesô idegenség,

minden szeretet s bánat tébolyát

megláttam, hogy  vágy és vég egybeesnek,

hogy színháziasság mind a világ,

hogy nincs közük istenhez a kezeknek,

mik simogatnak mosdatlanul, forrón,

s tartani akarnának, s nem is sejtik,

hogyan tartsuk egymást, s a szakadt hálón

hogyan kössünk csomót, mely föl nem fejlik; --

ó, ez a köd, vacogtató hideg,

lehullni mindenrôl, mi tartós, formás,

s hogy kötés, hit, bensôség nincsenek;

ó isten, istenek! Nyirok, szorongás!

Keresztury Dezsô


John Berryman: Nóna

Kérdés. Nem juthatok szentjeid közé,

nincs adva bennem -- ,,Velle?'' -- Akarok, s bukom.

Mégsem szeretnék elkárhozni Tôled --

ha volna középút -- oda kérném magam,

valami tisztes kis üdv-félébe, valahol a sarokban.

Félek, félek. Testvérek, ha ti is

féltek: testvéreim vagytok -- félsz-veteránok --

éltünk óráján, most könyörögjetek velem!

Elizeus sírja riogtat démonokat.

Felejtem, mely bíró alatt rontott világot,

nem vagyunk ebben egyedül. Hallván Márk VIII.-at,

bizton szégyent kell vallanom. Szégyenültem.

Lázadó kétely szállt belém a lépcsôn;

zsibbadtan tûnôdtem. Azelôtt nem mart a kétely,

nem szokott. Egy pillanatban is kárhozhatunk?

Mélyen tûnôdtem -- de az nem könnyít.

Könyörögtem majd, de ez ima után

nem tûnt el a félelem semmiképp.

Ismét egyedül voltam Veled: ,,Úszott a vas.''

Megbizonyult nekem újra & újra:

kárhozatom nem akarja. Úgy ki akarja? -- A másik.

De ,,egy ember Shaliachja mintha ô maga lenne'':

vagyok a Te személyed.

Megcselekedtem ezt & azt, amit kellett,

adtam, szolgáltam, néma voltam,

mért tettem így -- bizonyos nem lehetek.

Gyanakszom magamra. Segíts.

Öregszem & butulok, és a munka sok,

hosszú a nappal, végzek valaha is?

Nem emberért van e munka, de az Úrért.

Nos fölkészültem rá minden erômmel.

S az én O-m egy mikro-mikro-parány

utószolgálattá zsugorul, s a Tiedbôl adtam Neked;

nincs más lakozás, csak a Jaj vagy az Ég

-- tanúznak Panditok. Békére lettem én.

Szövetek közt foszlékony, mit nyerhetek,

kis gúnyámban kicsúszom? Kevés vagyok,

Mester, az erényre. Tántorgó vagyok, tanácstalan.

Ím eme csontban tárolt örvényben

--csak kevéssé örvény-csontban, figyelve:

hatod uncia minden pintre,

cukor a vérhez vagy kóma, vagy ökrendés,

120-at ütök egy pillanatban,

annyi kell a szembenézés dicsôségéhez --

szélvész-vihar-nyûtt & állhatatlan ember --

a Te alakod gyémántkeményen szembenézô.

Jánosy István


Vilém Závada: Szorongás

A határtalan földi éjben,

mint dinamitos bánya-mélyben,

foszforeszkál a borzalom.

Alacsonyan a homlokunk felett

s a talpunk alatt valami recseg

s valami iszonyatot jósol,

mintha ez aláaknázott, komor

világot most a montblanknyi nyomor

mindjárt a szakadékba vetné,

mintha a föld, a szörnyû tárna,

rettentô robbanásra várna,

mely végre szabaddá teszi.

Riadt szívem, te csupa-gond

-- könnyek csöpp kagylóhéja -- mondd,

mely sziklavárba menekülhetsz?

Kardos László


Hanuš Bonn: Szoronság

Mert nézz csak a példák legmélyére,

hol büszke lángok megrokkant árnya mered.

Ó, maréknyi hamu a lázadás parazsából,

ó, elszánás szárnya -- légy te füst a fejünk felett!

Vonul a tömeg -- forr a léptek korálja,

akár géporgona vibrál...

Ó, ember-zuhatag -- meghazudtolt utakon!

Jaj, megalázottság keserve!

Gótikusan magasodva, megtörik az ég karimáján

a százados kínok bazalthullám-dagálya:

a rémület zsoltára, amelybôl állati,

szorongó nyüszítés hull a világra!

Lothár László


Jan Zahradnícek: Elmerülés

I.

A vérem hallgatom mint zizegô kutat

midôn fölrettenek s az éjben árny vagyok csak

e fájdalom vizén a szomjam úgy kutat

mint lankadó madár ki lassú szárnyakon csap

És mintha kertek is kerültek volna ott

s a kôbôl kristályok s virágok hajtanának

lágyan lesüllyedek hol sötét kincs ragyog

kit évek rejtenek és eltakart a bánat

Itt a fekete kô lágy mint a levegô

az éghajlat szívembe és erembe ömlik

úgy átfolyik rajtam oly csendben lebegô

mint Istenem kiben számomra rég öröm nyit

II.

Érzékeimre bárány-felleg ül

az álom színe második valóság

visszáján madarak csapatja lassan átrepül

s a jó szorongás tájait a fellegekbe szórják

E tájak bánatomhoz illenek

a nap kihajt a friss barázdán magvakat melenget

zászlómra zöld harangot fénybôl hímezek

s virágok homlokán szorongás szunnyad mint a felleg

A szunnyadókra itt a hold mély álmot permetez

köröskörül nem látni túl a láthatáron

itt rózsák rothadása lágyan lengedez

és mint a kék egek örökre kék ez álom

Horváth Béla


Alekszandr Blok: Fejünk felett lecsapni készen

Fejünk felett lecsapni készen

az a vasvesszô ott remeg.

S szállunk a sûrüdô sötétben

iszonyatos mélység felett.

De minél veszettebb a hajsza,

és minél közelebb a vég,

annál fénylôbb az Égi arca,

annál közelibb tûzzel ég.

És a viharzó forgatagban

a kétségbeesés fiát

a kék izzásba láthatatlan

ösvény viszi, ragadja át.

Lator László


Jurij Kuznyecov: Ha rég feledett rettenettel

Ha rég feledett rettenettel

kiált az éjjeli madár,

a lélek ráfelelni nem mer:

inkább magában lenne már.

De örökké a szél sikongó

sírását hallgatni se jó,

embernek nézni a mocorgó

sötét bokrot irtóztató.

Pór Judit


Francis Jammes: Nagy, nyugodt vonalak

Nagy, nyugodt vonalak ezek itt, amelyek hol

az éggel, hol meg a földdel olvadnak egybe.

De már nem lehelik elhagyott szívembe

azt a békét, amit oly mélynek hittem egykor.

Így hagyja lassan el völgyeinket a báj.

Így hagyja lassan el bûbája a szívem.

Mit sajnálnék? Csak a szenvedést, azt hiszem,

csupán a szevedést, amely elhagyta már.

A dombon süketen favágó-fejsze csattan.

Az égerfa kinyit. Tavasz készül a tájon.

De ezúttal, Uram, már se sóhaj, sem álom

nem rebben át a víz tükrén a fuvalatban.

Rónay György


Torvas Venclova: Sestina

Hat óra fele jár, a befagyott út

Északnak tér. Csörömpölnek a láncok

A gumikon. Mint tó tükre, a visszhang

Fémesen villog, elhalkulva szemközt.

A márciusi roskadt, sebhelyes hó

Még betakarná, be, a romos erdôt.

Mint komp, mely átszeli a rideg erdôt,

A tekintet kiköt. Vonzza a tárt út,

A sokszorosan maga-tükrözô hó,

És vonzzák az egyhangú nyírfa-láncok.

A ritkás ködbôl kútgém nô ki, szemközt

Üres ház. Minden más: csak puszta visszhang

És lég-bogok. Céltalan, kósza visszhang,

Nem is létezik, zúgatja az erdôt.

Grafit-tükör fekete fénye szemközt

Ôs sötéttel. Ez adatott nekünk: út,

És égmagasból aláhullva: láncok --

A láthatatlan, mégis óriás hó.

Nézi a vén tavaszt a ritkuló hó,

A hallást sérti a sokarcú visszhang.

Mint zsiliprôl ha leverve a láncok,

A vak eszme elárasztja az erdôt

Itt nem segít majd benzin és fehér út,

Sem az irtás kirajzolt sávja szemközt.

A formátlan mindenség árja szemközt.

Borzongató csillag és esztelen hó

Támad, össztûz alá vonva a sík, út.

Tükör-verôdés, árny, kép mása, visszhang

Szállja meg a szétdúlt ardeni erdôt,

Örök egymás-váltásai a láncok.

Erôt vesznek mirajtunk, mondd, a láncok?

Velem minden tárgy, elem, íme szemközt

Áll. Itthagyom hát az alkonyi erdôt,

Hol fatörzset-ágat behord-lehúz hó,

És szó helyett üresen kong a visszhang;

Itt végez minden. Nem több a bejárt út --

Csak mint a láncok. Nekem nincs tovább út,

Járni az erdôt. Torlaszod jeges hó.

Szegülünk, szemközt. Csak az vagy Te: visszhang.

Ferencz Gyôzô


Ivan Bunyin: Mit mond egy messzi part varázsa

Mit mond egy messzi part varázsa,

mikor a görgelék-kövek

a felcsapó tajtékban ázva

váratlan feltündöklenek?

Valakinek akaratából

nem én képzelem ezt a vad

tengert, a sós szelet, a távol

rívó fehér sirályokat?

Mennyi hasztalan, mondhatatlan

álom s érzés, mely szíven üt

egy édes, sajgó pillanatban --

mik ezek? S ki üzen velük?

Lator László


Robert Penn Warren: A kereszt

(Teológiai tanulmány)

Egyszer, vihar után, a sziklacsúcson álltam,

A fekete bazalton a tenger fehér karmai

Nyolc ölnyi mélybôl kapkodtak, hogy véremet vegyék.

A frissen tündöklô napfényben fehéren szikráztak,

És nem bocsátották meg, hogy süvöltô rohamaik

Éjszaka nem voltak több egy álomnál

Az alvó szerelmi ölelés összegabalyodott,

Csöndes és meleg sötétjében, miközben a csillagok

Elfeketültek, s a vihar cserepeket vert le a tetôrôl.

Háromra elült a szél, a nap még magasan járt,

Lesétáltam a kis öböl partjára,

Hová hulladékokat sodortak a hullámok --

Rohadt narancsot, hajókötelet, sörösüveget,

Kupakja szorosan lezárva, betört arcú

Játékbabát, keresztrudat valami árbocról,

És nyomorultul görnyedve egy vulkánikus kôre,

Mintha végsô reményébe csimpaszkodna,

De már órákkal elôbb megfúlt, biztos, mint a halál,

A majmot, tágranyílt szemmel, rémülten

A borzasztó hangzavartól, ütésektôl-csapásoktól,

És egy társa se jön, hogy azt mondja, ciao.

Fölemeltem, a szemébe néztem,

Gömbölyû, mint sötét üveggolyó, fényes, mint a könny,

Kékeszölden villódzva mély világtalanságában,

Mégis emberi mindattól, amit látott --

Mint a tiéd vagy enyém, ha sújt balszerencse.

Így hát, vén bolond, én mondtam neki, hogy ciao.

Az átázott bunda alatt éreztem, bôre

Lötyög a vézna csontokon; és a finom

Ujjacskák még, Isten tudja mi után, kapaszkodtak.

Ott ültem vele és figyeltem, alábbhagy a szél.

Sehol egy hajókémény a láthatáron.

Vitorla sem, persze. És a szikla árnyéka

Elérte az öblöt. Ideje indulni hát.

Szakítottam rá idôt, igen, hogy eltemessem.

Gödröt kapartam, fedtem kôhalommal.

Ráadásul, vén bolond, összeeszkábáltam

Egy keresztet --

Két bot összekötözve, a fövenybe szúrva.

De ugyan mi haszna? A tenger visszatér.

Ferencz Gyôzô


Ingeborg Bachmann: Bécskörnyéki tájkép

Síkságok szelleme, dörgô vízár szelleme, jôjj már,

végóránkhoz idézett szellem, a várost el ne kerüld!

Sodord a szöllôágat, az omló partokról lefutót,

sodord az útra kívánkozót egy új folyamágba,

rohanj vele, tárd ki elôtte a szteppét!

Túl egy csenevész fa ágai: bütykös ember ujjak.

Egy lendkerék szökkenve megindul, és a mezôkön

felbuggyan, mint kitörô-olajgejzír, a tavasz.

Hátrálnak a váz-erdôk a zöld szín vázlatrajza elôl,

s kutak fölé boruló olajfák írisze csillan.

De fontos-e mindez? Nem pengetjük a táncütemet már.

Soká hallgattunk: nô a hangzavar és fogy a dallam.

(S többé az ô lélegzete sem simogatja az arcom!)

A por meg a felhôk fátylain át a Práter óriáskereke

cibálja kabátom, amely szerelmünk rejteke volt.

Az elsô csókok elôtt az utolsókat soha másutt

meg nem kaphatod. Emlékével a szádon

eredj tovább és hallgass... Kóválygó daru száll

a vadvíz síkja fölött, bevégzi röpte karéját,

s lecsap rá végórája a sás közt, hullámok robajával.

Ázsia lelke bolyong odaát.

Ritmikusan szökkenve növô vetések Alkony elôtt

érett kultúrák gyors aratása. Mert ez a törvény --

el tudom még mondani ezt is a szélnek.

A gáton túl szememet vadvíz lágy búja telíti,

szomjú érzés száll meg: a limest ujra megérzem.

Nyárfák tövében római kôhalom -- ások,

a soknépû gyász színhelyeit kutatom,

a Nem mosolyát s az Igen mosolyát...

Gyermekkori építôkockákba zárva az élet.

Új fájdalmat csittítgat az ember. És a fasorban

vadgesztenye sátra virít illattalanul. Soha többé

nem száll a gyertyaillat. A parkban, kôfalak árnyán,

hajunk olyan magányosan úszik a szélben!

Még mielôtt gyermek tenyerébôl földre szökellne,

a vízbe lesüllyed a labda. S a holt szem

meglátja az égi kéket, amely rég ô maga volt.

Tengernyi csodát teremt a hitetlen lélek.

Kíván-e még szív lenni a szív?

Álmodd, hogy tiszta vagy, esküdj, égre mutatva,

álmodj nemzetségedrôl, amely legyôz, de váljék

tiltakozássá misztikus tagadásod.

Egy kéz már végzi a számításokat és analíziseket,

s velük felold a varázslat alól.

Ami majd kibogoz: te magad vagy. Folyj el,

hogy új tudással, új búcsúzó alakban visszajöhess.

Orkánok elôl nyugat fele nyargal a nap.

Elszállott kétezer év -- mi maradt belôle nekünk?

Barokk girlandot emelget a szél,

és puttófej gördül le döcögve a lépcsôn,

homályos kôudvarba omolnak a tornyok,

lehull a komódról a báli maszk, a babérkoszorú,

csak a déli fényben, a láncos oszlopsor kerítette téren,

a múló pillanat és a szépség lába elé

roskadva, csak ott érzem, hogy megszabadultam

idônk láncától, szellem a szellemek seregében.

Ó, Mária távoli parton --

hajónk üres és vak-néma a kô,

sokan sebesültünk, eggyünk sem menekült meg.

Nem ég az olaj -- mindannyian ittunk

belôle -- hol ragyog arcod

örök világa?

A holtan sodródó halak úsznak így, lebegve,

sötét tenger felé, mely vár miránk is.

De minket rég kiragadtak már a hajó nyomából

másfajta áramlások. Arra sodornak,

ahol ki-kihagy már és komorabb a világ.

A síkság tornyai zengjék majd a hírünket,

hogy jöttünk tétován, s az örök szomjúság

lépcsôfokain hogyan zuhantunk egyre alább,

jól hallva testünk tompa, nehéz zuhanását.

Rab Zsuzsa


Guillaume Apollinaire: Égöv

Végül is únod e régi világot csupa rom

Ó pásztorlány Eiffel torony a hidak nyája béget e hajnalon

Görög és római ókorban éltél s ebbôl elég ma néked

A gépkocsik is ódonak zörögve futnak itt elébed

Csupán a vallás az maradt csak máig új s el nem avúl soha

S oly egyszerû akár a repülôk terén a gépek csarnoka

Európában csak te nem vagy antik ó kereszténység s hiába

A legmodernebb európai te vagy X. Pius pápa

S téged akit az ablakok figyelnek visszatart a szégyen hogy bemenj

Ma reggel egy templomba csöndesen s ott gyónni térdepelj

Katalógust prospektust olvasol s plakátokat mind hangosan dalolnak itt

Imé a költészet ma reggel és prózának vedd az árusok hírlapjait

És itt a sok füzet mind bûnügyi kalanddal van teli 25 centimes-ért

Nagy emberek arcképe bong s ezer cím döngicsél

Egy szép utcát láttam épp ma reggel de nevét már elfeledtem én

Új volt a fényben fényes és kürtként harsant felém

Igazgatók s munkások sora s a sok szép gyors-és gépírólány

Hétfô reggeltôl szombat estig négyszer is naponta erre jár

Háromszor búg fel reggel itt a vad szirénahang

Déltájban meg csaholni kezd egy megdühödt harang

A sok sok hirdetmény a tarka táblák és egy foltos

Vad cégér a falon papagájmódra jajgat és rikoltoz

Oly bájos utca ez mûhely van benne s gyár is

A Rue Aumont-Thiéville és az Avenue des Terces között ringatja rejti Párizs

Imé az ifjú utca és te nem vagy más csak egy fiúcska még

Anyád öltöztet és ruhád fehér és égi kék

Nagyon jámbor vagy és legrégibb pajtásod René Dalize is már imákat áhít

S nem vágytok mást csupán a Szentegyház csodáit

Kilenc óra a gáz tompítva kéken ég a hálótermen át kisurrantok ti ketten

És a kollégium kis templomában térdepeltek hajnalig meredten

Míg az imádandó ametiszt mélység forog tündökölve

Krisztus dicsfénye az s forog lobogva mindörökre

Liliom ô lelkünkben ápolt hófehér

És rôthajú fáklya melyet nem fojthat el a szél

Ez a fájdalmas szûz hamvaspiros és sápatag fia

Ez a csodás imákat bôven termô égi fa

Ez az öröklét és a becsület kettôs bitója itt

Ez a hatágu csillag égi sápadt

Ez az Isten ki meghal pénteken s feltámad majd vasárnap

Ez a Krisztus ki égbe száll ahogy pilóta még soha

A világ magassági versenyének ô a bajnoka

Örök pupilla Krisztus

A századok húsz pillantása érti ôrzi már

S madárrá változik e század és akárcsak Jézus égre száll

Az ördöghad fejét fölkapva most a bugyrokból utána bámul

S azt mondja hogy Simon mágust majmolja Judeábul

Ha széllel száll kiáltják szélhámos semmi más

S a fényes lebbenô körül tündéri surrogás

Thianai Apollonius Ikárosz Énok Éliás

Lebegnek ott az elsô gép körül s mind csupa csillogás

El-elszakadnak tôle néha hogy szabadon szálljanak kiket röpít az Oltáriszentség

A papok akik szállnak már örökké hogy a szent ostyát emeljék

A repülôgép végül is anélkül hogy bevonná szárnyait leszáll

És akkor megtelik az ég egy fecskeraj jön millió madár

Suhogva száll a sok bagoly holló és sólyom s íme ringó

Csapat jön Afrikából marabu íbisz és flamingó

S a költôk és mesélôk ünnepelte Roc-madár is erre szárnyal

Leszáll karmában Ádám nagy fejével az elsô koponyával

A láthatár szélén a sas kiáltozik rí

S Amerikából jô a sok kicsiny kolibri

Kínából pihik jöttek épp most karcsú mind s törékeny

Egy szárnyuk van csak s párosan röpülnek fenn az égen

És itt a jó galamb szeplôtlen lélek hófehér

Akit a lantmadár s nagypettyû pávahad kísér

A fônix ez a máglya mely saját magát szüli és újra támad

Tûzforró hamujával most egy percre elborítja itt a tájat

A szép szirének is otthagyják már a vad tengerszorost

És mind a hárman erre szállnak csábosan dalolva most

S a fônix a sasok s a kínai pihimadárraj

Pajtáskodnak ott fönn mindannyian a szálló gépmadárral

Most Párizsban jársz s magánosan lépdelsz a vad tömegben

Az autóbuszok csordája görg eléd s bôg egyre vészesebben

És elszorítja torkod a csodás szerelmet féltô félelem

Mintha többé már soha nem szeretne senkisem

Ha a régmúlt idôkben élsz már szerzetes vagy s ôriz egy kolostor

S ti mind pirúltok hogyha egy imát rebegtek s féltek a gonosztól

Kigúnyolod magad s a nevetésed mint Pokol tüze úgy pattog szerte itt

E nevetés szikrái csillantják fel életed tavát s mélységeit

Bizony homályos múzeumban függô kép ez

S hogy közelebbrôl megnézd néha odalépdelsz

Párizsban jársz ma és az asszonyok hada csapzott a vértôl ó ne is emlékezz

Így történt míg a szépség épp lealkonyult és elfeledni ezt is épp elég lesz

Dicsfényes lángoló kövekbe fagyva szép Miasszonyunk rámisézett Chartres-ban

S Szent Szíved vére fönn a Montmartre-on elöntött míg a hajlékodban álltam

A boldogító szókra vágyom én s beteg vagyok már régen

Egy szerelemtôl szenvedek s szégyenlem gyöngeségem

És fogvatart a kép álmatlan élsz miatta s folytonos settengô félelemben

Kísér e kép de néha mégis messze lebben

Most forró parton ülsz elôtted a Földközi-tenger

Egész évben virágzó citromfák árnyéka rejt el

Barátaiddal kószálsz alattad leng a bárka

Egyik Mentonba tér haza egy majd Nizzába s kettô Turbiába

Irtózva nézzük látszanak a víz poliptól nyüzsgô mélyei

S halak uszkálnak lágy moszat között a Megváltó jelképei

Kis fogadó kertjében üldögélsz most Prága mellett

Egy rózsaszál az asztalon úgy érzed rólad minden bú lepergett

S míg félig készen hever itt elôtted amit írsz a próza

Csak nézed egy kicsiny bogárt hogy altat épp szívén a rózsa

Döbbenten látod Szed Vid ó agátjain az arcod pontos mását

Sosem felejted már e nap halálos mély szomorúságát

Lázárhoz vagy hasonló itt kit meggyötört a nap

A nagy zsidónegyed órái mind ellenkezô irányba forganak

S hátrálsz te is az életedbe vissza lassan s andalogva

Fülelsz a mély kocsmák ölén zengô cseh dallamokra

Ha mégy épp fölfelé a Hradzsin útjain s az alkotnyat kilobban

Imé Marseille-ban vagy körötted zöld görögdinnyék halomban

Imé Coblenzban vagy az Óriáshoz címzett szállodában

Imé Rómában ülsz fölötted egy japáni naspolyafa ága

Imé most Amsterdamban vagy egy lánnyal akit szépnek látsz pedig szegényke csúnya

Egy leydeni diákkal kell majd összeházasodnia s elôre únja

Latinul bérelnek szobákat ott Cubicula locanda

Már három napja éltem ott mikor Goudába mentem én emlékszem három napra

Párizsban állsz a vizsgálóbíró elôtt

Letartóztatnak s elvezetnek ím mint egy gonosztevôt

Oly sokfelé utaztál fájdalom s öröm kisért falukon városokon át

Mielôtt észrevetted volna vad korod s a rettentô hazugságok sorát

Húsz és harminc éves korodban szerelemtôl szenvedtél ziláltan

Úgy éltem mint egy eszelôs idômet elprédáltam

Nem merek jobb kezemre nézni már és minden pillanatban csak zokognék

Teérted és miattam kit szeretsz és mindazért mi rémít s bennem hánytorog még

E megriadt kivándorlókat nézed itt szemükbôl könny pereg

Istenben bíznak ôk s imát motyognak míg az asszonyok mellét szopják az éhes kisdedek

Nehéz szaguk betölti a Gare Saint-Lazare nagy várótermeit

Mint a háromkirályok bíznak csillagukban s mindenük e hit

Remélik hogy sok pénzt keresnek majd ó kába terv Argentínában

S vagyonnal térnek majd haza a vágyott óhazába

Vörös dunnát vonszol magával egy család ahogy ti is viszitek szívetek

E dunna éppen oly valószínûtlen mint az álmaink

S a bús kivándorlók közül néhányan végül itt maradnak

A Rue des Rosiers vagy a Rue des Écouffes szûk odvain szerényen megtapadnak

És gyakran látom este ôket levegôznek kint a házak mellett

Mint a sakktáblák bábui csak néha lépnek egyet-egyet

Sok köztük a zsidó az asszonyok parókát hordanak

Kis boltok nyirkos mélyén ülnek vérszegényen s hallgatag

Megállsz egy alja bár elôtt egy pult elôtt mit síkos lé mocsok véd

A szerencsétlenek között megiszol két sous-ért egy gyatra kávét

Egy vendéglôben nézel este szét

E nôk nem rosszak itt de mindegyiknek súlyos gond a lét

Így hát mind még a legcsúnyább is gyötri kedvesét

Egy rendôr lánya ô a messzi Jersey-bôl

Kezén amit nem láttam még sosem kérges repedt a bôr

Hasán a forradás oly végtelen nagy szánalomra indít

Most egy borzalmasan mosolygó lányhoz hajlok s megalázom szájamat

Egyedül vagy közelg a reggel

A tejes kannája kondul már az utcán

Az éjjel búcsút int akár egy szép Metíva

Ez Ferdine a hamis vagy tán Lea ki néz utánad ríva

És úgy iszod akár az életed e lángoló szeszet te

Akár a pálinkát iszod az életed te

Gyalog akarsz ma hazatérni mégy Auteuil felé

Hogy végül is aludni térj oceániai s guineai bálványaid közé

Egy másik hit s másféle forma Krisztusai ôk

Alacsonyrendû Krisztusok homályos hitre térítôk

Ég veled Ég veled

Véresnyaku nap

Radnóti Miklós


HALLGASS MEG, URAM


T. S. Eliot: Te Deum

A Gyilkosság a székesegyházban zárókórusa

Közben távolból a latin Te Deum hallatszik.

Dicsérünk téged Isten; dicsôséged hirdeti minden teremtett dolog a földön,

a hó, az esô, a szél, a vihar, és minden teremtmény, legyen bár üldözô vagy üldözött,

mert csak annyiban léteznek a dolgok, amennyiben Te látod és ismered ôket,

csak a te fényedben létezik valamennyi, s aki megtagad Téged, az is csak dicsôséged tanúsága: fényed dicsôségét hirdeti a homály is.

Ha te nem volnál, nem tagadhatnának tagadóid, s tagadásuk nem lehet soha teljes, mivel ha teljes volna, nem volna lehetséges létezésük.

Létükkel léted bizonyítják; minden létezô léted bizonyítja: madár a levegôben, pirók és karvaly egyaránt, állat a földön, farkas és bárány egyaránt, és a féreg a földben éppúgy, mint a féreg a zsigerünkben!

Így az ember is: azért alkottad, hogy tudjon Rólad; hát tiszta tudattal hirdesse hatalmad, dicsérjen szóban, tettben, gondolatban.

Kezünkben a söprûvel, hajlott háttal a tüzet igazítva, roskadt térddel a padlót tisztogatva, így vagyunk mi is, canterburyi mosogatóasszonyok, takarítónôk, míg munkába törik a hátunk, bûnök alatt roggyan a térdünk, s félel	münkben arcunkat eltakarjuk, bánatunkban fejünk lekókad:

évszakok hangja, tél zizegése, tavasz ujjongása, nyár dongása, állatok szava, madarak hangja bennünk is a te dicsôségedet 	zengi.

Hálát adunk neked irgalmadért a vérben, és megváltásodért a vérbôl.

Mert szentjeid és vértanúid

vérétôl gazdagszik a föld, és szentülnek meg a helyek.

Mert ahol szent lakott, ahol vértanú vére ömlött Krisztusért:

szentté lesz az a hely, s a szentség soha nem távozik többet onnan,

hiába tiporják le seregek, s hiába szimatolják a turisták, kezükben utikalauzzal.

Onnét, hol a nyugoti tengerek Jona partjait ostromolják,

a pusztaságig, hol remeték háltak, s a magányos imádságig

a csonka császár-oszlopok tövében,

ilyen helyekbôl árad az erô, melytôl a föld újton-újra megújul,

akárhogy is tagadják. Ezért, ó, Istenünk, hálát adunk neked,

hogy ilyen áldással áldottál minket is, népedet Canterburyben.

Bocsáss meg nékünk, Isten; mi vagyunk a megtestesült középszer,

azok a nôk, azok a férfiak, akik bezárják ajtajuk, megülnek tûzhelyüknél,

félnek az Isten kegyelmétôl, Isten éjszakájának magányától, a rájuk szabott lemondástól, a rájuk mért nélkülözéstôl,

s nem félnek úgy az emberi igazságtalanságtól, mint az isteni igazságosságtól,

nem félnek úgy az ablakukon dörömbölô kéztôl, a házuk tetejébe kapó lángtól, a kocsmában sújtó ököltôl, a csatornába taszíttatástól,

mint az Isten szeretetétôl!

Bevalljuk esztelen sértéseinket, bevalljuk gyöngeségünket és vétkeinket;

a világ bûnei, bevalljuk, fejünkre tornyosultak; vértanúk vére, szentek kínjai mind

fejünkre halmozódott.

Uram, irgalmazz nekünk!

Jézus, irgalmazz nekünk!

Uram, irgalmazz nekünk!

Boldog Tamás, könyörögj értünk!

Rónay György


Otokar Brezina: Mindenható...

Mindenható, ki sugarad parancsán

tömérdek éjt s napot kibocsájtasz,

titokkal teljesen,

mint elôtted járó harsonásokat,

hogy minden világból összehívják lelkeid

és odavezessék hozzád!

Hang, aki századok boltjain búgsz,

a fény veszélyes viharában,

zuhatagok homályán,

a halál folyton-figyelô némaságán, mely elfödi a földet,

forró égöved tikkadt hallgatása

és minden lépésed

visszhangot ver a végtelenben!

Megmosnám szemeim, az alkonyattól betegek,

megmosnám fönn a hegyeken, -- gerincükön források

ömölnek halhatatlan dalokkal!

A vágyak szeleibe, melyek annyi lélekbôl

hullámzanak a századokon, pólusunk véres éjeibôl

egyenlítôdig

szakítsd le szárnyaim!

Hadd nôjjenek ki éjszakád mágikus vonalain,

mint legyezô-sugár, világ végétôl másikig,

lágyak és erôsek, hogy megragadják

legtisztább sugarad,

és rebbenésük

visszaverje dalom hullámait

s a magasságok áramával

földre terelje!

A szeretet égedelmében dalolni akarok atyámfiainak,

hogy nincs nagyobb fájdalom,

mint a ledöntött diadal,

hogy nincs nagyobb öröm,

mint a merész tekintet, mely ittasult

az örök dolgokon!

Horváth Béla


Czeslaw Milosz: Veni creator

Jöjj, Szentlélek Úristen,

lehajlítva (vagy nem lehajlítva) a füveket,

fej fölötti lángnyelvként mutatkozva (vagy nem),

mikor a szénát kaszálják, vagy amikor tarlóhántásra indul a traktor

a diófaligetek völgyében, vagy mikor a hó

földre dönti a Sierra Nevada rokkant jegenyefenyôit.

Csupán csak ember vagyok, így hát látható jelre van szükségem,

hamar ráunok az absztrakció lépcsôfokait rakosgatni.

Nemegyszer kértem, Magad is tudod, hogy a templomi szobor

emelje föl kezét kedvemért, egyszer, egyetlenegyszer.

De megértem, hogy a jel csak emberi lehet.

Ébressz hát föl egy embert, bárhol a földön

(ne engem, mert azért tudom, mi a tisztesség)

és engedd, hogy ôt nézve Téged csodálhassalak.

Bojtár Endre


Antonio Machado: Az ibér isten

Nyilazó játékosa a

hajdani versezetnek:

az ibérnek is akad egy nyila

az Úrhoz, ki a kalászra követ vet,

kitôl a gyümölcs édes nedve csappan;

s egy hallelujája Ahhoz, aki

a búzában s a zabban

a kenyér áldott magvát érleli.

,,Romlás Istene, zord úr,

várom, mi készül, s félek, hát imádlak,

de akkor is csak a föld fele fordul

és mond e blaszfém szív litániákat.

Ó, ínséggel ki sújtasz, Istenem,

tudom hatalmad, láncod ismerem.

Gazdája vagy a nyári jégesônek,

mely sovány mezôinkre dûl,

ura a téli fagynak, száraz ôsznek,

s a napnak, melytôl kalászunk kisül!

Szivárvány ura te, ki nyájat adsz

ívének társul, gazdag legelôkkel,

a gyümölcsé, mit megrág a kukac,

s a kunyhóé, melyet a szél felöklel,

lehelletedre vár a tûz vörösse,

fényeid adnak ízt a szôke magnak,

és szent kezedtôl áll csontosra össze

Szent Iván éjjelén a zöld olajmag.

Markodban, amely jót és bajt igazgat

nyomornak s kincsnek uraként,

kényelmet és irgalmat lel a gazdag,

a szegény csupán nyögést -- és reményt.

Hej, Uram, Uram, forgandó az év, mely

vetésem bérét kerekén viszi...

A játékosé sorsom: szerencsével

szállnak-e széjjel elszórt pénzei?

Imám is, mint a szélbe dobott kockák,

röpül, Atyám -- hisz kegyetlen lator vagy,

szeretet s bosszú Janus-arca -- hozzád:

vele imádlak, s vele káromollak.''

Mégis, ez itt, ki Istent pörbe fogta,

s nem figyel másra, csak a sors lehunyt

szemére, volt, ki utat álmodott a

tengerre, mondván: Isten ez az út.

S nem ô volt-e, ki Urát végül följebb

helyezte végzeténél?

és följebb, mint a földet,

följebb a tengernél, följebb a végnél?

Vagy tán a jó ibér cser

nem adott Isten máglyájára ágat,

hogy elvegyülve annak szent tüzével,

tiszta hozsannát pattogjon Urának?

De ma... Eh, egyetlen nap mit is számít?

Jöhetnek újabb Lárok; oltárukra

nem küldi el, csak nedves hasábfáit

a régi erdô, mit fölvert a dudva.

Még hosszú hazát hasít az eke,

amint a barázda halad;

Isten magját még várják földek e

csalános gyomok ugarja alatt.

Mit számít egy nap? Figyel még a tegnap

a holnapra, az meg a végtelenre.

Spanyol, ne hidd, hogy ami elmúlt, meghalt:

készül jövônk -- s a múlt reménye benne.

A Mindenható zöld arcába nézni

ki bír? S én mégis egyre még

lesem a kérges tenyerû ibért, ki

a spanyol tölgybôl egy napon kivési

a barna földek szikár Istenét.

Tímár György


Tudor Arghezi: Zsoltár

Ûzlek zajban s csendesen, hogy latra vessem

Léted, vadász módjára rád lesek:

Te vagy vitézem, akit keresek?

Megöljelek, vagy esdve térdre essem?

Tagadásnak s hívésnek vágya éget,

De egyik sem nyugtatja lelkemet,

Álmom maradsz, melynél szebb nem lehet,

S egedbôl nem merlek levetni téged.

Mint vízben tükrözô út lenge árnya,

Vagy -- s már eltûntél, míg kerestelek.

Csillagokban s halak közt sejtelek,

Szomjú bölényt ûz inni így a vágya.

Ketten maradva mérkôzöm erôsen,

Míg nagy mesédben nyugtot nem lelek.

Nem akarom, hogy legyôzôd legyek.

Csak ezt: tapintsalak, s hogy ,,Van!'' üvöltsem.

Áprily Lajos


Ernesto Cardenal: XXI. zsoltár

Istenem Istenem mért hagytál el engem?

Nevetséges ember vagyok

mindenki megvet

a lapok gúnyt ûznek belôlem

Tankok vesznek körül

géppuskák csöve mered rám

és drótkerítés húzódik köröttem

árammal telített drótkerítés

Minden nap nyilvántartásba vesznek

Számot tetoválnak rám

Lefényképeznek a drótkerítés mögött

s miként Röntgen-képen megszámolhatják csontjaim

Megfosztottak személyazonosságomtól

A gázkamrába vittek meztelen

és szétosztották ruhám és cipôm

Morfiumért kiáltok de senki sem hall

kényszerzubbonyban kiáltok

egész éjjel a bolondokházában

a gyógyíthatatlan betegek kórtermében

a járványkórházban

az aggmenházban kiáltok

verejtékben úszva haldoklom az elmegyógyintézetben

fuldoklom az oxigénkamrában

sírok a rendôrségen

a börtönudvaron

a kínzókamrában

az árvaházban

megfertôzött a radioaktivitás

mindenki elkerül nehogy elkapja

De én beszélek rólad testvéreimnek

Dicsôítlek népünk összejövetelein

Himnuszaim a nép körében zengnek

Ünnepet ülnek a szegények

Nagy ünnepélyt rendez népünk

Az új nép mely ezután születik.

Asztalos Lajos


Anna Ahmatova: A 137. zsoltárra

Már csillagok közt mind a drága lelkek.

Már sírhatok. Senkit se veszthetek.

Mélyén a carszkoje-szelói kertnek

a régi dalok visszazengenek.

Ezüstös parti fûzfa ága babrál

a szeptemberi vízzel. Hirtelen

a múltból szótlanul elôbotorkál

és jön felém önnön kísértetem.

Függesztettek itt annyi hegedût már

fûzfákra! Lesz enyémnek is hely itt...

Nézem, mint aki üdvözítô hírt vár,

a gyér esô napfényes gyöngyeit.

Rab Zsuzsa


Else Lasker-Schüler: Hallgass meg, Uram

Mint gyûrû húzódik össze szemem

körül az éjjel.

Bár ereimben lánggá forrt a vér fel,

minden üres és szürke volt körülem.

Ó, Uram, én halálom képét

álmodom élô nappalon.

A vízben azt iszom, kenyérben azt falom.

Mérlegeden nincs szomorúságomra mérték.

Hallgass meg, Uram... Kedvelt kék színeiden

daloltam dalt mennyed mennyezetérôl --

örök leheletedben a nappalt mégsem ébresztettem én

föl.

Szégyelli szinte elôtted süket sebét a szívem.

Mi lesz velem? -- Uram! Csillagaid nyomoztam,

vizsgáltam holdad is, és gyümölcstermô völgyeid.

A vörösbor elveszti már a szôlôszemben ízeit...

És mindenütt -- csak keserûség -- a magokban.

Rónay György


Else Lasker-Schüler: Hallgasd meg a helyet

Hallgasd meg a helyet, mely rád emlékszik,

jöjj s illesd meg a csikorgó homokot,

mely szüntelenül az égre kiált

a viharért, mely eggyésodorja.

Vájd ki mélyebbre a hold kagylóját,

a napalmát vájd ki, vájd ki!

Mióta elhagytam anyám ölét,

rejtôzni barlangom sose volt.

Vedd gondodba a vinnyogó homokszemeket,

tornyozz belôlük tornyot az égre,

vagy süss kenyeret a föld

éhét enyhíteni!

Tudom, hogy minden mag szavadra nô.

Homokom magokat keresni görögne,

s oltalma lenne fûnek, mohának,

hogy még egyszer eggyégyülekezzék.

Fülemet én már rég beszögeztem,

de szívem kereke alatt csikorog,

csikorog éjjel-nappal, örökre.

Uram, könyörülj rajtam!

Rónay György


Gabriela Mistral: Könyörgés

Uram, te tudod milyen lángragyúlt, izzó hév volt

szavamban, mikor kegyed idegenekért kérte.

Lásd, most azért könyörgök, ki valaha enyém volt,

fiatalságom kelyhe, piros szám lépesméze,

mész csontjaimban, édes értelme napomnak, tûz,

fülemben gerlebúgás, karja öv köpenyemnek.

Azokkal is törôdtem, akikhez semmi nem fûz.

Ne fordítsd hát el orcád, ha most ôérte esdek.

Hidd el nékem, ô jó volt, hidd el nékem, hogy szíve

--homlokán hordta -- igaz férfiszív volt és azzal

volt szava telve, tisztán, akár a napfény íve,

s csodáktól duzzadóan, akár a fák tavasszal.

Azt feleled szigorral, nem méltó esdô szóra

az, aki lázas ajkát imával meg nem kente,

s lüktetô halántéka poharát szétroncsolva,

s jeledre mit se várva, itthagyott akkor este.

De én, Uram, csak azzal érvelek: érintettem

--akár a homlokát, mely mint tubarózsák kelyhe --

a szívét is, mely poklos kín volt a gyötrelemben,

de oly lágy tapintású, mint feslô bimbók selyme.

Hogy kegyetlen volt? Uram, szerettem, ne feledd! s a

seb is az övé, tudta, amit ütött szívemben.

Hogy örömem szûz vizét örökre felkavarta?

Mindegy! Meg kell, hogy értsed: én szerettem, szerettem!

S szeretni (jól tudod te!) keservek gyakorlása;

jaj, senki meg ne lássa, ha könnytôl ég a szemhéj,

csókokkal hûteni, mit feltört a durva kámzsa,

s a szem vad csillogását ôrizni, el ne vesszék.

A vas jólesôn hûvös a húsban, ha kivájja

s mint kévét oldja meg a szerelmes asszonytestet.

S a kereszt is (emlékszel még, óh, Zsidók Királya!)

lehet könnyû és édes, mint rózsa-csokrok terhe.

Itt állok, ím, elôtted, Uram, s lehajtom orcám

a porba s esdek, míg száll az alkonyi igézet,

de akár élethosszig és minden alkonyórán,

amíg csak ki nem mondod a szót, amit remélek.

Füledet kifárasztom fohásszal, zokogással,

s nyalom, félénk agárként, a köntösöd szegélyét,

nem szökhet el szerelmes szemed, mert szavam rád vall,

s lábad nem menekülhet, hogy könnyeim fürösszék.

Mondd ki, hogy megbocsájtasz, mondd ki, s a szó a szélbe

hinti száz szagos tégely illatát dús özönben,

minden víz árja-cseppje villanó tündöklés lesz,

a meddôn virág sarjad s kavicsból szikra szökken.

Nedves, sötét szemekkel jár majd minden vadállat,

s mit kôbôl kovácsoltál, még a hegy is megérti,

mert havas orma fehér szemhéján könnye árad, --

világod fogja tudni: megbocsájtottál néki!

András László


Jules Supervielle: Imádság az ismeretlenhez

Lám, azon kapom magamat, hogy hozzád intézem szavam,

én, Istenem, aki azt sem tudom még, hogy vagy-e,

és suttogó templomaid nyelvét nem értem,

nézem az oltárokat, házad boltíveit,

mint aki egyszerûn: ,,Íme, fa -- mondja --,íme, kô,

ezek itt román oszlopok, annak a szentnek hiányzik az orra,

s idebent is, mint odakint, csupa emberi nyomorúság.''

Mise alatt lesütöm a szemem, de letérdelni nem tudok.

Mintha hagynám, hogy a vihar elhúzzon a fejem fölött,

s hogy másra ne gondoljak, meg nem állom.

Bár úgy töltöttem volna életem, hogy mindig másra gondolok,

ez a más, ez is én vagyok, talán ez az igazi lényem.

Ide menekülök, s itt vagy talán te is,

mindig e vonzó messzeségben vágytam élni,

a jelen pillanat ajándék s hasznomra fordítani sose tudtam,

nyitját nem ismerem, forgatom erre-arra,

bonyolult szerkezetét járásra bírnom sose sikerült.

Nem hiszek benned, Istenem, mégis szeretnék beszélni veled;

a csillagokkal is beszéltem, pedig tudom, hogy élettelenek,

s a legszerényebb állatokkal is, pedig tudtam, hogy nem felelnek,

s a fákkal is, bár ha nem járna a szél, némák volnának, mint a sír.

Magammal is beszéltem, pedig nem tudom biztosan, hogy vagyok-e.

Nem is tudom, hogy meghallod-e imánkat, a miénket, emberekét,

és hogy szívesen hallod-e, ha hallod,

hogy van-e, mint nekünk, szíved, mely mindig retteg, mindig résen áll,

s van-e éber füled a különféle híreket figyelni.

Nem tudom, szeretsz-e ide lenézni,

mégis szeretném eszedbe idézni ezt a bolygót, a Földet

virágaival, kavicsaival, kertjeivel, házaival.

Mind a többiekkel s velünk, akik tudjuk, hogy szenvedünk.

Szeretnék késedelem nélkül szólni hozzád alázatos emberi szavaimmal,

mert most mindegyikünk meg kell hogy kísértse a teljes lehetetlent,

még ha egyéb se vagy, tízezer év elôtti fuvalom csak,

sodró kezdôsebesség, vagy maradandó szomorúság,

mely a szférákat dallamukra máig forgatja még.

Szeretném, orca nélkül létezô és talán reménytelen Istenem,

figyelmed, annyi kóbor ég között, az emberekre vonni,

kiknek nincs már nyugalmuk e planétán.

Figyelj rám, sürgôs a dolog, elcsüggednek lassan mindannyian,

s a vének közt az ifjakat már nem ismerni meg maholnap.

Minden reggel azt kérdezik szorongva, nem az öldöklés kezdetére keltek-e,

a vérnek, a kínnak, a könnynek

furcsa osztogatóit készítik mindenütt,

azt kérdezik, nem rejtenek-e már fegyvereket a búzatáblák.

Elmúlott volna az az idô, mikor még törôdtél az emberekkel,

más világokba hívnak talán, tanácskozásra orvost,

ki azt se tudja, hova kapjon, s betegei sorra kihalnak?

Figyelj rám, egy ember vagyok a többi sok közt,

testünkben jól érzi magát a lélek, nem akar megszökni belôle

valami bombarobbanásban,

szelíd cirógatás, titkos hízelkedés nekünk ô.

Engedj még úgy lélegzenünk, hogy ne kelljen új mérgeken tûnôdnünk,

engedd úgy néznünk a gyermekeinket, hogy ne gondoljunk folyton a halálra.

A mi szívünk nem a csatáké és nem a tábornokoké.

Hadd kóboroljunk erre-arra, mint kolompszavával a nyáj,

és nyomában a tej szaga a kövér fû szagával elvegyül.

Ó ha vagy, Istenem, tekints le ránk,

pihenj meg köztünk, jöjj, a Föld olyan szép fáival,

folyóival, tavaival, hogy azt hinné az ember,

hogy egy kicsit sajnálod is.

Uram, ne engedd el füled mellett továbbra is szavunkat,

s ne haragudj reám, amiért így tegezôdöm veled

s ily kurtán-furcsán egyszerûen beszélek,

de semmiben sem hinnék oly kevéssé, mint egy olyan Istenben, aki zsarnok;

s jobban ki tudod fejezni magad villámodnál a hajlékony füvekkel,

patakok tárt szemével s a kisgyerekek játékaival,

amitôl bízvást téged vallanak még a tengerek és a hegyláncok is.

Nem haragudhatsz meg reám, mert ami a szívemen, az a számon,

és eltûnôdöm, ahogy telik tôlem, az emberen és létén,

oly nyíltan, mint amilyen nyílt a Föld s a forgó évszakok

(s te magad is talán; bár leckéid nem ismerem).

Vannak mentségeim, tûrd el gyarló fondorkodásaim,

olyan sok minden készül alattomban ellenünk,

bármit tegyünk is, egyre rettegünk, hogy így lepnek meg, készületlenül,

mint a bikát: mi történik, nem érti,

a vágóhídra vezetik, nem tudja, hova baktat,

s épp mielôtt a halálos csapás a homlokára sújt,

éhét bôgi szegény, konokul legelni szeretne,

de mi történt velük ma reggel, hogy vértôl lucskos kötényeikben

mind vele akarnak törôdni?

Rónay György


Louis MacNeice: A még meg nem született imája

Még nem születtem. Ó, hallj meg engem!

Ne engedd, hogy a vérszopó denevér, az egér, a menyét, vagy a

botlábú rém legyen közelemben!

Még nem születtem. Vigasztalj csendben!

Félek: az Ember fallal falaz engem,

métely-mákonnyal mérgez engem, álnokbölcs álmokkal áltat engem,

tinta-kínpadon forgat engem, vérárba görget engem.

Még nem születtem. Te ne láss el engem

vízzel, hogy ringasson, fûvel, hogy nekem nôjön, fával, hogy nekem zsongjon,

éggel, hogy daloljon, elmém zugában

madárral, lángjellel: az vezéreljen!

Még nem születtem. Ne ítélj el engem

a bûnökért, miket a Világ ellenem követ el majd,

szavaimért, ha ôk szólnak helyemben,

gondolataimért, ha gondolnak engem,

árulásomért, mit mögöttem árulók követnek el,

életemért, ha ôk ölnek kezemmel,

halálomért, ha ôk élnek engem!

Még nem születtem. Oktass ki engem

a szerepre, mit végig kell játszanom, a végszóra, mit kell választanom,

ha aggok prédikálnak, bürokraták szekálnak,

rám hegyek zordan merednek, szerelmesek nevetnek,

fehér hullámok hívnak ôrületre, s a Puszta szólít ítéletre,

adományom a koldus visszalöki,

s gyermekeim átkoznak engem.

Még nem születtem. Ó, hallj meg engem!

Ne hagyd, hogy, ki magát istennek hiszi, a Dúvad-ember

légyen közelemben!

Még nem születtem. Töltsd lelkem

el szigorral azok ellen, kik emberségem megdermesztenék,

bekényszerítenének egy halott gépezetbe,

gép fogaskerekévé tennének engem,

egyarcú dologgá, tárggyá -- azok ellen,

kik szétszórnák egészemet, tövispitypangként

fúnának ide-oda, s, mint tenyérbôl a vizet,

ide-oda kiöntenének engem!

Ne hagyj, hogy kôvé fagyasszanak, hogy kiöntsenek engem.

Vagy ölj meg engem!

Jánosy István


Maurice Maeterlinck: Ima

Mint asszony teltem riadsággal.

Ó lásd, mit mûveltem, Uram,

kézzel, lelkem liliomával,

szemmel, hol szíve mennye van!

Szánd meg tenger nyomorúságom!

Pálmám és gyûrûm elhasadt;

hallgasd meg esdô imádságom,

pohárban lankadt szirmokat.

Szánd meg az ajkak gonoszságát,

Szánd meg kérô tekintetem;

liliommal hintsd a láz táját,

rózsával lápot szeliden.

Isten! volt galamb-repülésnek

szemem mélyén sárgulnak el,

szánd meg az ágyék-rejtô leplet

mely kék lengéssel átölel.

Weöres Sándor


Stanislaw Grochowaik: Imádság

Isten Anyja anyal-úrnô

Isten Anyja pók-királynô

Hóvitorlák lenge Hölgye

Fülönfüggés Csengettyûje

Isten Anyja sárga-arcú

Isten Anyja sastoll-ékes

Gyarmati Szent Boldogasszony

Csillagok és kutak könnye

Lélekvesztôn lebegô Szûz

Karcsú gályán tovaszálló

A bolygó hollandi hátán

Ágyutalpon büszke lányzó

Hosszúkarú keskenylábú

Kerekarcú aranyujjú

Sugárszemû szent pilóta

Néptermô mint Európa

Ihleteink szent bányája

Örömeink csodagyára

Szenvedéseink szentélye

A Hold sarlójáról nézz le

Ki kegyelem-gyümölcsöskert

Bölcsességû anya vagy

Vess csak egy csöpp sugarat

Grochowiak komor versébe

Kerényi Grácia


Francis Jammes: Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba

Add meg, Uram, hogy olyan napon szólítson el az ég,

amikor porzik az ünnepi vidék.

Szeretnék, ahogy itt lent szoktam, valami

kedvemrevaló utat választani

a Paradicsomba, nagy csillagokkal rakottat.

Fogom majd botomat, megyek az országútra,

s így szólok a szamarakhoz, barátaimhoz:

Francis Jammes vagyok és az égbe indulok,

mert a Jó Isten a poklot nem ismeri.

S folytatom: Jöjjetek, kék ég barátai,

kik csak fületekkel hessentitek, szegények,

szelíd állatok, a bögölyt, botot s a méhet...

Óh hadd lássam velük együtt Szent Színedet,

hiszen úgy szeretem, amikor fejüket

lehajtják szelíden, és megállnak, keresztbe

téve kis lábukat, hogy reszket az ember szíve.

Elôtted állok majd, s mögöttem a fülek ezre

s mind, kik kosarakat cipeltek görnyedezve,

vagy tollseprôs kocsit húztak, s bádogkocsit,

púpos kannák elôtt roskadozó csacsik,

tömlôhalú terhes nôstények, rogyadozók,

s akiknek lábszárán kis nadrágocska lóg

kék és szivárgó sebeik miatt, melyeket

kimarnak és körülülnek makacs legyek.

Hadd járuljak, Uram, eléd e bús seregben.

S add meg, hogy angyalod bennünket elvezessen

a lombos patakokhoz, ahol cseresznye leng dús

fürtökben, sima, mint a kacagó leányhús,

és add meg, hogy a lelkek édenében égi

vized fölé hajolva, olyan legyek én is,

mint ôk, akik szelíd s nagy szegénységüket

az örök szeretet tükrében nézegetik.

Szabó Lôrinc


Francis Jammes: Imádság egyszerûségért

A pillangó minden kis fuvalomnak enged,

mint a virágszirmok, miket a gyerekek

a körmeneteken elibéd hintenek.

Istenem, itt a reggel, és már az ima szárnyal

s libeg feléd ezzel a szirmos pillerajjal,

kakasricsajjal és a kôtörôk zajával.

Július van, a föld éretten fölhasad,

és -- zöld lombjuk ragyog -- a platánok alatt

a zirrenô tücsök -- nem látni ôt, de halld csak! --

kitartóan dalolja mindenható hatalmad.

A nyugtalan rigó a sötét vizû lombban

füttyre hangol sokáig, de rákezdeni nem mer.

Nem tudja, hogy vajon mi bántja. Megpihen

s elröppen hirtelen, földet súrolva, s nyomban

messze nyilallva már, hol nem lel rá az ember.

Istenem, lám az élet most újra kezdi szépen,

mint tegnap s azelôtt és annyiszor már.

Mint ez a pilleraj, mint ezek a munkások,

és mint ez a napot habzsoló víg tücsök,

vagy a rigó a lomb fekete hûvösében,

hadd folytassam, Uram, én is életemet,

olyan egyszerûen, ahogyan csak lehet.

Rónay György


René Guy Cadou: Életgyónás

Uram! Ki tudja, tán már holnap rád találok!

Éjszaka lesz! A rét korlátja mellett álldogálok,

Tudod! Mint Gauguin képén a festô, ormótlan facipôben,

Mandulaszínû körgallérban, amely kifakult az ôszi esôkben,

És várom, hogy jöjj, te vagy angyalod, vagy szertartóid közül valaki,

Az ég négy deszkafala közt, amelyek mint egy gyóntatószék falai,

Ó, várlak téged, közeledsz az úton, hogy megszólíts és én megzavarodjam.

Íme a szégyen sarokpántjain életem ládája kipattan,

Egyszerre egész múltam hitvány könyvtárpolca leszakad,

Kitárva fölvágatlan lapjait és a fajtalan rajzokat,

Többé nincs mit leplezni, ó Uram,

Se túlnagy kesztyût húzni már, se kínosan

Magunkon át másra hasonlítani nem kell,

Mert bordáim te méred meg véres kezeddel.

Rónay György


John Berryman: Ima mindenek után

Körülvettek engem, óh Atyám.

Megnémultam ez éjt.

Befogadsz, hogy újra lássalak?

Talán úgy kell legyen, hisz

furcsán eszembe jutott a Szûzanya,

amint álltam ágyam elôtt --

nemcsak nem imádtam ôt

gyerekkorom óta, de

nyersen vádoltam, hogy Idô elôtt

sürgette a Fiát --

s ezért az megfeddte és elköltözött,

kitagadva övéit & ôt --

és álltam a sötétben oktalan,

mielôtt térdre bukom

(mint szoktam), hogy szóljak veled. S mire ocsúdom?

Megleli nyelvem útját

az Üdvözlégyhez, ízlelve mondatonként

furcsaságát, idegenült agyamban

rugódzom tôle, valami elfogadhatatlan

értelmet várva, és

csak ámultam, Atyám, hogy semmit nem találok,

és a lépcsôn lementem,

hogy üljek & ámuljak. Te ezekben az években

Övéké kellett legyél, s Tiéid Ôk,

s most sejtem, mindenek után Hozzád könyörögtem én,

s a Szûzhöz, sejtve, ô az Égkirálynô,

nagyobb Glóriád alatt még

megfoghatatlanabb, de irgalmas glória.

Jánosy István


Pierre Jean Jouve: Járj át engem Uram

Járj át engem Uram tulajdon kínjaimmal

Adj munkát könnyeim gépezetének

Távoztasd el végsô nyugalmamat

Ûzz ki ismeretembôl ó Kegyetlen

Lélek! telve zenével rútságaim körül

Mindegyre körülöttem mint erótikus árnyék

Gyötrelmeim kormányosa!

Isten tûnôdô lelke

Néma ha kiáltottam éhen vagy a gyönyörtôl

Te legszebb (s majd halálomat hozó)

Étek vértelen szám ajkainak

Édes Oltáriszentség

Bár nem látlak tudod hogy esdek hozzád

Vérzô lágyék amit a halál se rohaszt meg.

Minél mélyebb a bûn annál fénylôbb a fény

S zászlóként annál magasabban

Leng a csodálatos és megtört ismeret

A rokkant zászlórúdon mely feketén hanyatlik.

Rónay György


Pierre Jean Jouve: Valódi test

Üdv igaz istentest. Üdvözlégy Ragyogó

Test sírnak zálogolt húsból és születô

Test, jóságtól és hústól Csillogó

Üdv csupa-fény test!

Istenség boltozatos vállú

Gyermeki s lépkedô, üdvözlégy csupa-szépség,

Fürtös és tövises

Hallatlan test irgalom kemény teste

Üdvözlégy igaz istentest könnyekig elkápráztató

Aki újraszületsz, üdvözlégy valódi emberi test

Kit a hármas szellem szült szeretetbôl.

Tanúja a szívem ôrült tájainak

Föltétlen szûz szülötte megszülettél

Mert kezét Isten a mellére tette,

És megszülettél

Ember idegbôl kínból és ivarból

Hogy végigjárd a bánat fölséges folyosóját

Halott oldaladat átverték bizonyságul

S a külsô és sötét felhôre vér

És víz csordult belôle.

Tûnôdve nyílik a mellen a seb

Férfiseb ajka s ajka ugyanakkor

Az utcalánynak is

Akinek haja hosszú szerelemmel vakít el;

Megcsókolja a zöldes

S már rózsaként szétesô lábakat

És majd elég az ég szerelmének hevében

Míg rá is, a külsô felhôre vér

És víz csordul mert megszülettél.

Ha majd a halál langyos ágyán fekszünk

S a mûvekkel elvétetnek a díszek

És széthullnak a tájak

És elfeketül minden ég és minden könyv elég

S végre fölségesen közelgünk önmagunkhoz,

Mikor elvetjük a végsô virágokat

És lelkünk választ kap a csillagokra

Mosolyogj akkor adj testedbôl egy mosolyt

Add hogy megízleljük a halál napján

A menyegzôi béke nagy ünnepén mikor

Boldog a világ, megbékélnek a fiak.

Rónay György


Jiri Orten: Látomás

Látomásom támadt, hogy én vagyok Te,

Jézus Uram,

oly rég nem sírtam már esengve,

ó tán már rég feledted

s azóta szemem csakugyan

bús embereket lát sírnak mindannyian

s mindenütt mindenütt a Te kereszted!

Hó lettem volna inkább

elolvadó

lány lettem volna inkább

szerelmed béklyójába vetve

s aprózgató

kis lépteim tánclépések lennének

Látomásom támadt hogy én vagyok Te

És én a világon minden sebet

magamba fogadok

belém hozzák játékukat a gyerekek

te vagy bennem s bennem tavasz fakad

halál vagy bennem mely föltámadást melenget

szám az egész világra mosolyog

s látóvá dörzsöli szemét a vak

s majd a néma lányok mind énekelnek

S ó a halottak népe táncba fog

nem-létezni már nem lehet

itt az otthonotok keljetek rongyosok

apámra gondolok, aki nem él már

hogy nagyot sóhajt s fölkél álmosan

s a virágokra révedek

mik kivirulnak és száll

az illat az illat harmattól harmatosan.

Garai Gábor


Richard Weiner: Párbeszéd

Szeretetem s kegyelmem végtelen.

Tengernyi vétkedet ím meg sem büntetem,

mégis panaszkodsz!

-- Csak azért sírok, csak azért panaszkodom,

mert vétkeimnek láttán megül a borzalom.

Senyvedô szívem semmit sem kér számon,

legmélyén csupán irgalmadat szánom.

Ó, vedd el tôlem!

Te, ki nem ismerheted a holnapi napot,

sem percének egyetlen töredékét,

kicsiségedben hogy is tudhatod

szívednek vétkét.

Jobb volna,

jobb volna átkoznod nevemet,

mint szánnod kegyelmemet.

-- Ha századokig vezekelnék,

és mindent-mindent megtagadnék,

a világot, magamat, téged és szent nevedet,

ha ezernyi ormot hágnék, ezer folyón átgázolnék,

szívemet akkor is dúlná a rettenet.

Te egyedül

adhatsz békét, halmozván csapást csapásra,

mert bûnzaklatta lelkem nyugvása

csak büntetésed szigora lehet.

Verj és gyötörj!

És újra kiáltok. Sírok, panaszkodom,

hogy feneketlen az én vétkem,

hogy sem tisztítótûzön, sem poklokon

nem könyöröghetem ki büntetésem,

mert te nem akarod. S borzadva látom,

hogy gôgöm betemeti irgalmadat,

mégis oltalmazol, legyôzvén tenmagad.

Ó, micsoda bukás!

Ó, engedd tudnom, hogy bûnhôdnöm kell,

hogy tenger vétkemet nem feledted el,

szólj: annyi szenvedéssel súlyosítalak,

hogy földet túr fejed a kínteher alatt.

Ne legyen büntetlenül kegyelmedben részem,

ó engedj, engedj embermódra élnem!

S szólt a hang: Sírásod szerint legyen.

Váltságdíjadat íme tudd meg hát:

Átkozz meg minden jót, mit a szeretet rótt rád,

s szeress a kétségbeesettek szeretetével

mindent, mit én kárhozatra ítéltem.

Így legyen. S a sírást melledbe zárom.

Zádor András


T. S. Eliot: Kórusok ,,A sziklá''-ból

VIII.

Ó Atyánk, szavaidat megfogadjuk,

És a jövôhöz megbátorodunk,

Mert emlékezünk a múltra.

Pogányok léptek a te birtokodba,

És megszentségtelenítették a te templomodat.

Ki ô, aki Edomból érkezett?

Egyedül taposta a kádban a szôlôt.

Jött egy ember, aki Jeruzsálem meggyalázásáról beszélt,

És a szent helyek megszentségtelenítésérôl;

Péter, a remete volt, szavakkal ostorozott.

És hallgatói között akadt néhány jó ember,

Számosan gonoszak,

Legtöbbjük semmilyen.

És mint legtöbben akárhol,

Néhányat a dicsôség vágya vitt oda,

Néhányat a nyugtalanság és kíváncsiság vitt oda,

Néhányat a kapzsiság és kéjvágy.

Sokuknak teste szír keselyûké,

Vagy a tenger nyelte el az úton;

Sokuknak lelke Szíriában maradt,

Erkölcsi rontásban éltek;

Sokuk megtörten tért vissza,

Betegen és koldusbotra jutva, házuk

Ajtajában idegent találtak:

Megtörte ôket a keleti nap

És a hét fôbûn Szíriában.

De Királyunk sikerrel járt Akkóban.

És minden csúfság,

Szétzúzott eszme, szétzúzott élet, így vagy úgy

Szétzúzott hit ellenére is

Valami megmaradt, és több az,

Mint öregek meséi a téli estéken.

Csak a hit tarthatta meg azt, ami jó;

Kevesek teljes-hitét,

Sokak töredék-hitét.

Kapzsiság, bujaság, hûtlenség,

Irígység, tunyaság, falánkság, féltékenység, gôg;

A Keresztes Háborút nem ezek vezették,

De ezek vesztették el.

Emlékezzetek a hitre, mely elszólította a férfiakat otthonukból

Egy vándor-prédikátor szavára.

Korunk a mérsékelt erények kora

És a mérsékelt vétkeké,

Az emberek nem teszik le a Keresztet,

Mert soha nem vették magukra.

De semmi sem lehetetlen, semmi,

Annak, akit hit és meggyôzôdés hevít.

Erôsítsük meg azért akaratunkat.

Ó ISTEN, légy segedelmünkre.

Ferencz Gyôzô


Pierre Emmanuel: Nada

Uram ki távol vagy végtelenül

A hegyektôl a folyóktól a fáktól

A tengertôl az égtôl s szülôjüktôl szemünktôl

S a gondolat-dajkáló csillagoktól

Élettôl haláltól és távolléttôl

Uram ki másutt vagy végtelenül

Nem-látó vak szemekben nem-tapintó kezekben

És mindöröktôl lakatlan szívekben

Üres és csendtôl zöldes ragyogásban

Hová sem születés nem juttat sem halál

Uram fogoly vidámságom sejtelme

Gyönyör és tiszta szabadság a semmiségben

Soha soha rabságom nem elég szigorú benned

Szemhéjam nem elég kemény fal soha soha

Hogy Semmid árnyékát bezárja

Uram

Rónay György


Nelly Sachs: Oly elhagyatott az ember...

Oly elhagyatott az ember

kelet felé tekint

ahol mélabú dereng a pirkadat arcán

Kelet kakaskukorékolástól vöröslik

Ó hallgass meg engem --

Hogy oroszlánepedésben

és az egyenlítô korbácsoló villogásában

múlhassak el

Ó hallgass meg engem --

Hogy a kerubok gyermekarcával együtt hervadhassak el

est idején

Ó hallgass meg engem --

Hogy a szélrózsa kéklô északi táján

virrasztva éjjel

már egy szemernyi halállal szempilláimon

haladhassak a forrás felé.

Kálnoky László


Szergej Jeszenyin: Lombok zöld temploma

Lombok zöld temploma, füzek

olvasót tartó sora térdel.

A tûnt tavasz meséinek

áldozok most szentelt kenyérrel.

Láthatatlan te állsz megint

elôttem, némán, fôlehajtva.

Lesütött pillád selymeit

arkangyal szárnya simogatja.

Ó tudom, soha azt a kort

kihûlt évek meg nem fagyasztják.

Éppúgy fogja napbarnított

kezed a rózsás kendô sarkát.

S mint régen, oly reménytelen

szánja sóhaj-törette vállad

azt, aki túl a tengeren

bolyong, a számûzött-hazátlant.

Megsajdul az emlékezés

egyre kopárabb életemben.

Ó imádkozz érettem is,

ki hazát hazámban se leltem!

Rab Zsuzsa


Thomas Merton: Dal

Mikor az esô (zengi a fény) az esô fölfalta a házam

És szél gázol fáim között,

Kapkodnak nagy mancsaikkal a cédrusok.

A csönd hangosabb, mint a ciklon

Az ajtón, mely megóv.

Lám, itt eszem magányosan a levegôt

Tiszta, társtalan dalokkal.

Míg mások tárgyaláson ülnek.

Ablakaik elkomorulnak, hovatovább fenyegetôen,

Ráncot vet az üveg, úgy dôl a víz rá;

Nem látom végül azt sem, hogy beszélnek,

És nem is sejtik már színházasdimat.

Folyamok húznak paplant házaikra

Fedik el pucér okosságukat.

Témáik oly

Mélyenjárók, mint a tengeralattjárók;

Süllyeszd el ôket, viharban és sápadt nagyképüket is velük!

Mert én esôt iszom, szelet iszom,

Meglátom, ahogy a

Hideg erdôbôl kifordulnak a versek;

Szélbe emelem vízteli szemem

És arcom és agyam és beszívom a frissítôjük.

Így élek tulajdon földemen, tulajdon szigetemen,

S Istenhez szólok, Istenhez a kapubolt alatt,

Mikor az esô (zengi a fény) esô fölfalta a házam

És szél gázol fáim között.

Illyés Gyula


Vladimír Holan: Az utolsó

Az utolsó levél reszket a platánon,

jól tudja, hogy ami reszket, szilárd sem lehet.

Reszketek, Uram, érzem,

hogy nemsokára meghalok, szilárdnak kéne lennem.

Minden fáról lehull a legutolsó levél is,

mert bizalma van a földhöz.

Minden emberrôl lehull a legutolsó képmutatás is,

mert a hullaház deszkája egészen egyszerû.

A levélnek, Uram, semmiért sem kell könyörögnie hozzád,

megadtad neki a növekedést, és ô nem rontotta el.

De én --

Székely Magda


Rainer Maria Rilke: Ôszi nap

Elég, Uram. Olyan nagy volt nyarad.

A napórákon árnyadat terítsd el,

engedd rohanni orkánjaidat.

Érleld be még fanyar gyümölcseid,

két délies napot még adj fölébük,

nehéz borrá forrjon sûrû mézük,

beteljesítve ôszöd ízeit.

Ki most hazátlan, nem lesz háza már.

Ki társtalan, soká marad magára,

virraszt, olvas, levelet ír, hiába;

sötét fasorban ûzve-hajtva jár,

míg fenn a lombot ôszi szél cibálja.

Rab Zsuzsa


Rainer Maria Rilke: Az áhítat könyve

Rainer Maria Rilke: Az áhítat könyve (részletek)

Oltsd ki szemem: én mégis látva látlak,

tömd be fülem: én hallom hangtalan szád,

lábatlanul is elkúszom utánad,

és hogyha kell, száj nélkül esküszöm rád.

Törd le karom és megragadlak én,

szívemmel, mint egy kézzel tartalak,

fogd le szívem, agyam dobog hibátlan,

s ha lángod agyvelômbe csap,

viszlek tovább, vérem zuhatagában.

Nemes Nagy Ágnes

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Uram, a nagyváros oly rémítô,

itt minden szétzüll, szerteszéjjel;

a legnagyobb is menedékhely --

nincsen vigasz, csak kín és kétely

s úgy elröpül fölötte az idô.

Az emberek itt búsan tengenek

a mély szobákba bágyatag mozogva,

félénkebben, mint a fiatal csorda,

míg künn a föld piheg nagy darabokba,

de ôk nem tudják s élnek csüggeteg.

A gyermekek itt ablaklépcsôn nônek

s egyhangú árnytól bús pici szívök

és nem tudják, hogy künn az ébredô reg

dallal, virággal köszön a mezônek --

s oly szomorú gyereknek lenniök.

Szüzek serdülnek itt föl ismeretlen

s álmodnak a gyerekkor hajnalárul;

nem ez a vágy volt a gyerek-szívekben

és késô álmuk reszketeg bezárul.

És függönyös hátsó szobákba ásva,

bús anyaságuk is olyan setét,

most hosszú éjek kényszerû sírása,

majd pár elernyedt, lomha, csöndes év.

A holtak ágyai is árnyban állnak

s a sírhoz mind epedve vánszorog

s úgy halnak meg, láncában a halálnak,

mint elhagyott kolduló asszonyok.

Kosztolányi Dezsô


Jules Supervielle: Öldöklés

Mint a jószág a sivatagban,

a szív aszályban sorvad el,

nem törôdik az irgalmatlan

nap a világ sebeivel.

Merre van sok tava, folyója,

növényei bô nedve hol?

A föld sárgává aszalódva

a kín drótjai közt fogoly.

Ó, esne már, fakadna végre

szívekben könny, ajzott szemek,

a fájdalom elôtt letéve

a fegyvert, megenyhüljenek.

A vér maradjon az erekben,

ne törjön fel egyszerre csak

forrásából, mely menthetetlen

oly nyomorultul elapad.

Ó, édes, zsenge fû esôzzön,

a zápor ontsa szirmait,

a meggyötört, sajgó mezôkön

zsendüljön szeretet, szelíd,

unszoló, enyhe harmatokká

változzon végre az aszály,

s annyi halott iszonyú szomját

záporzó könnyünk oltsa már!

Ó, essen hát a gyûlöletre,

s szintúgy a sebzett, vérezô

bozótra s esendô szívekre

zuhogjon bôven az esô,

hogy a föld sebe behegedjen,

valljon a halál maga ellen,

hogy törjön elôre a béke

áradó egymást-becsülése!

Lator László


Borisz Paszternak: Hamlet

Elült a zaj. A színpadra lépek.

Az ajtónak dôlve hallgatom,

miképp jelzik visszhangtöredékek,

hogy mit mível az én századom.

Szívemet az éjjel célba vette,

ezer látcsô némán rám mutat.

Távoztasd el tôlem, ha lehetne,

atyám, a keserû poharat.

Megbékéltem ezzel a szereppel,

szeretem makacs játékodat.

De ezúttal mégiscsak eressz el,

mert most más darabot játszanak.

De nem változhat a végkifejlet,

a cselekmény rendje megszabott.

Minden farizeusságba dermed.

Végig kell élnem. Magam vagyok.

Pór Judit


MEGSEJTETT SZERELEM


Gerard Manley Hopkins: A teljesség köntöse

Választott Csönd, zengj, éneked

fülkagylóimat járja át,

sípod idézzen réteket,

szeretem, ha szól muzsikád.

Fogd le, szótlan szeretet, ajkam,

s hol mindenrôl lemondanak:

ím, takarodó hangja harsan,

te úgy beszélsz, hogy néma vagy.

Borítson, szem, kettôs sötét,

lássam a fényt, mely nem-teremtett,

a bolyt és nyüzsgést itt ne nézd,

csak gyötör, behálóz s nem enged.

Ínyem, bár ingerel sok íz,

ne kívánj borban ázni többet,

a kenyérhaj is friss, a víz

lesz édes itala a böjtnek.

Orrlyuk, csak azért lélegeztél,

hogy tápláld hiúságodat,

ám készülj, a templomi szentély

tömjén illatával fogad.

Ó kéz, ne szedj több kankalint,

láb, ne érj puha pázsitot,

az arany-utcát járjad itt,

az Úr házát te nyithatod.

Szegénység, légy menyasszonyom,

házasságot veled kötök,

és legyen fehér liliom

nem ember-szôtte köntösöd.

Ferencz Gyôzô


Edna St. Vincent Millay: Isten világa

Jaj, nem ölelhetlek jobban, világ!

A széltôl szürke ég,

A köd, a sárga, kék,

A fák, a fájón lanyha ôszi nap,

Minden színtôl kiált! Ha sziklapad,

Bár rogyna le! Hegy dôlne, törne gát!

Nem, nem szoríthatlak jobban, világ!

Tudtam, a fény mindent átlelkesít,

De nem tudtam soha,

Szenvedély ekkora

Lehet és így feszít. Félek, Uram,

Túl szép a világ. A lelkem zuhan,

Egy izzó gally hatalmába kerít --

Hallgattasd el az ég madarait.

Lázár Júlia


Konsztantyin Fofanov: Stancák

Barátom, küszöbünkre lépett

a szükség, ez a szenvedô.

Ne félj tôle, az égre kérlek:

a munka fegyvertársa ô.

Tôle a dal messzebbre szárnyal,

s lámpám fehérlô hajnalig

idézi bûvös sugarával

egy másik lét csillámait.

Szemünk egy más világba réved,

ó, csodás, lelkesült vidék,

hol az igazságnak s az égnek

tiszta könnyel áldoz a nép.

Azt a világot isten küldte

vigasztalásul... S majdan ott

a dicsôség lép küszöbünkre,

s a sápadt szükség felzokog.

Eörsi István


Julio Herrera y Reissig: A templom

A templom hûs homálya ájtatos csöndben ásít.

Szûzanyánk viaszszobra szederjes bársonyokba

öltözve alszik; itt-ott zománca is lekopva...

És Szent Gábor már únja, hogy folyton harsonázik...

Szenteltvíz-tartó tátog, márványa inni vágyik.

Az oltárról a karra tüsszent a vén anyóka...

S atomok légiója mássza meg fokról fokra

arany sugárnyalábnak szép Jákob-lajtorjáit.

A tisztelettudó papgazdasszony kezdi dolgát,

megnézi, megragadt-e, a jó Szent Vince orrát,

félénk eksztázisában a persely felcsilingöl...

Aztán tollseprûjével porol még erre-arra,

míg a sekrestye-ajtón keresztül odakintrôl

betör a tyúkok, csirkék csipogó diadalma.

András László


Francis Jammes: Kék esernyôddel

Kék esernyôddel és a sáros barikákkal

s göncöddel, amibôl sajt nehéz szaga árad,

rátámaszkodva tölgy, magyal vagy naspolya

botodra, mégy a domb ege felé tova.

Követed a reves szôrû kutyát s a nagy

kantákat cipelô girhes kis szamarat.

Utad sok falusi kovács elôtt vezet,

aztán eléred a balzsamszagú hegyet,

hol nyájad, mint sereg fehér bokor, legel.

Ott kúszó pára fed minden szirtélet el.

Ott kopasz keselyûk szálldosnak, s este rôten

izzó füstfellegek lobbannak fel a ködben.

Ott láthatod, ha majd szétnéz nyugodt szemed,

Isten lelkét lebegni a roppant tér felett.

Rónay György


Emil Boleslav Lukac: Csillagok

Ha átmégy tüzeken, hol a beton se véd meg,

ha semmi lett a ház, az ágy is semmivé lett,

s magad maradsz, magad, és a korom belep --

a rom díszt félre, túl félénk társak, ahogy

megközelítenék az izzó tûzmagot,

tekinteted hová mered?

Tekints belülre. Ott a végtelen elôtted.

Hû királyságod el nem veszi senki tôled.

Az a páncélod, és az a föladatod.

Bár szakadék ölén fetrengsz, s nem nyúl ki kéz

sehol, sehol -- neked világít az egész

égbolt és mind a csillagok.

Rónay György


Jacint Verdaguer: E tüzes szív rejtekén

Maradtam önfeledten,

s arcommal Szerelmesemhez simultam

Keresztes Szent János

E tüzes szív rejtekén

hûvös vízre leltem én,

szerelem forrásvizére;

megízleltem friss ízét

s hová Angyala sem lép,

elértem a közepére.

E tüzes szív közepén,

a szerelem tengerén

habok öklével verette.

Úszom-e vagy süllyedek?

Jézus, vesd rám szemedet!

Haragod szomorít engem.

Becsaptál engem, Uram!

Kínos rabláncod ígérted,

de a láncnak híja van;

szenvedésrôl szólt beszéded,

mégis kegyelmedben égek

gazdagon és boldogan.

Becsaptál engem, Uram!

Orbán Ottó


Countee Cullen: Mégis furcsállom

Nem kétlem: Isten jó, nagylelkû, szent,

s kimenthetné magát, hogy mért vakon

él szegény kis vakondok odalent,

s Képe -- testünk -- mért hal meg egy napon;

megokolhatná: kín közt Tantaluszt

a csali gyümölcs mért csaphatja be,

s hogy nyers szeszély ûzi-e Sziszifuszt

vége-nincs lépcsôn kúszni fölfele.

Útjai kifürkészhetetlenek

oly elme számára, mely csupa csepp

gonddal teli s így meg sem értené,

e roppant mû mily roppant szellemé! --

Mégis furcsállom, hogy mivégre tart

fekete költôt s mért vár tôle dalt!

Tellér Gyula


Konsztantyin Balmont: Az igazság útja

Hazugság útja az öt érzék. Az igazság

magától gyúl ki, ha eksztázis üt szíven.

Akkor az éji mély, mint titokzatos, vad vád,

fellobban álmodó szemünk mélyeiben.

Feneketlen homály, sokálmú rejtelem,

kôszénbôl születô gyémánt ontja parancsát.

Ránktör váratlanul és érzékfölöttien

szent önkívületünk fényében az igazság.

Láthatatlan varázst rejt minden lélek itt,

ahogy a zöldelô fákban tûz rejtezik,

amely még nem lobog, de vár az ébredésre.

Titkos erôkhöz érsz, s leng az alvó világ,

s az újjászületés nem-várt gyönyörûsége

vacogtat, megvakít, fényt záporozva rád.

Eörsi István


Theodore Roethke: Sötét idôben

Sötét idôben látni kezd a szem,

A mélyülô homályban látom árnyam;

Visszhangom hallom az erdô szavában --

A teremtô, egy fának könnyezem.

Vadak közt, odvak kígyóival élek,

Ahol az ökörszem s a szürkegémek.

Mi más a téboly, mint a meghasadt

Lélek nemessége? Napjaim égnek!

Láttam fokát a kétségbeesésnek,

Az izzadt falra szegzett árnyamat.

Kanyargó ösvény -- vagy barlang az ott

A sziklák közt? A legszélén vagyok.

Kapcsolatok örök viharjai!

Rongyos hold, éjjeli madár-özön,

S fényes nappal az éjfél újra jön!

Az ember messze megy, hogy tudja: mi --

Egy könnytelen éjen meghal az én,

Nem vetül dolgokra emberi fény.

Sötét a fényem, s vágyam még sötétebb.

Lelkem hôségtôl veszett légy, donog

A párkányon. Én melyik én vagyok?

Bukott ember, félelembôl kilépek.

Az elme Isten, önmagába tér,

S az egy az Egy, szabad, bár tépje szél.

Ferencz Gyôzô


Pierre Jean Jouve: Nem beszélek neked

Nem beszélek neked se homályról se fényrôl

Se pompás éjszakáról

Sem a kertekben lakó lány keblérôl

Sem a harcosok vak háborújáról

Se bûnös városok vesztérôl nem beszélek

Se messzi halottakról

Sem az iszonnyal teli szilrôl

Mikor fehér falaim közül kiléptem

Nem dicsérem neked a templom aranyát

Se Jeruzsálem szerelmes angyalait

Csak azt a néhány lépést mondom el majd amit

Kezemet összetéve tettem a vaksötétben.

Rónay György


William Carlos Williams: A katolikus harangok

Nem vagyok katolikus de

fülelek ha a harangok

az új templomuk

sárgatéglás tornyából

zengenek a levelekre

bezengik a fagyot rajtuk

meg a virágok halálát

kizengnek a csókákkal

délnek, amerre az ég

sötét tôlük, bezengik

a Krantzék új kisbabáját

amelyik alig bírja

olyan pufók a képe

a szemét kinyitni, kizengenek

a csuklyája alatt a gyerekre

féltékeny papagájra

bezengik a vasárnap reggelt

meg az öregkort mely ahogy fogy

úgy nô. Zengjenek

csak zengjenek! a fiatal

pap olajképe fölött mely

hírül adja a templomfalon

a múlt heti novénát

Szent Antalnak, zengjenek a

beesett arcú, fekete ruhás,

keménykalapos, sánta

fiatalemberért, aki a tizenegy

órás misére igyekszik (és a

szôlô még mindig úgy lóg

a tövekre a szomszédos

Concordia Halle mentén mint

törött fogak egy öregember

szájában) Zengjenek

a szemekért és a

kezekért és zengjenek

a barátom gyerekeiért

ô már nem hallja a

zengésüket de mosolyog

és suttogva beszéli a

lánya elhatározásait

és a veje barátainak az

ajánlatait meg ármányait. Ó,

harangok, zengjetek

hogy zengjetek!

a zengés kezdetéért

és a végéért! zengj zengj

zengj zengj zengj zengj zengj!

katolikus harangszó!

Várady Szabolcs


Oszip Mandelstam: Ímé a szent kehely

Ímé a szent kehely arany napul remegve

a levegôben áll -- fenséges pillanat,

nem hangozhatnak el itt csak görög szavak:

mint almát, a kerek világot vedd kezedbe.

Az ünnep sugaras delelôjére ér,

nagy júliusi fény a kupolás hajóban,

felszakad sóhajunk, óhajtoz nem-mulóan

a rétre, mely futó idônkön kívül él.

Tart örök dele az Eucharisztiának,

mindenki áldozik, játszik és énekel,

és mindenek szeme láttára a kehely

kifogyhatatlanul buzgó örömmel árad.

Lator László


Federico García Lorca: Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Töredék)

Úrfelmutatás

Pangue lingua gloriosi

corporis misterium

Az asszonyok szegekkel áttört falnál daloltak,

midôn rád láttam, Isten, erôs, Szentségben élô,

ki lüktetô, csupasz vagy, mint harmadfû bikától,

hét óriás bikától hajszolt futó legényke.

Én Krisztusom, te élve éltél Ostyába rejlôn.

És fénytûkkel vakított; döfölt atyád, az Isten.

Dobogtál, nyomorult szív, rángtál, mint béka szíve,

amelyet a tudósok üvegpalackba csuknak.

Magányosság köve, tövedben nyög a fûszál,

és három hangzatát is elveszti a sötét víz;

hólepte nárdus oszlop-sudárod fölmeresztik

túl a kerék, s a phallosz körbe görgô világán.

Néztem gyönyörûséges tested, amint befolyta

gyolcsával a halódás, sebek olajkenetje,

s behúnytam két szemem, hogy elrévüljek az édes

álmatlanságba, hol nincs egy fekete madár sem.

Így, fölszegzett nagy Isten, így akarlak enyémnek.

Te búzadara-csörgô az újdon-újszülöttnek.

Fuvalom s anyag együtt, pontos kifejezésben,

a merô hús kedvéért, mely nevedet se tudja.

Így vágylak, kurta hangja földöntúli morajnak,

pólyás Isten, picinyke Krisztus, ki élsz örökön,

ki föltámaszt ezerszer, megöl s kereszthez ácsol

az izzadságos ember tisztátalan szavakkal.

Észak föveny-porondján az asszonyok daloltak,

midôn rád láttam, Isten, te Szentségbôl sugárzó.

Ötszáz, fekete fényû, káprázatos szeráf a

közömbös kupolában fürtjeiden merengett.

Ó, százszorszent Alak te, virágoknak virága,

mindenegy hajlatod hûs csillámlással borongó,

mindenegy tagod, ajkad az ember-ragyogásnak

jelen való, liszt-izmú porhüvelyét idézi.

Ó, égbe ért fohászok s fények megfogható, nyers

tömegét kifejezni korlátozott Alak, te!

Ó, muzsikás dobokkal körös-körül dobolt hó!

Ó, minden ereinket szerteszét pattogó láng!

Világ

Agnus Dei, gui tollis peccata mundi,

Miserere nobis

Földbe gyökerezett láb s háztetôk éjjele

sziszegett-fütyörészett szikkadt galamb-szemekbôl.

Kristály s alga tekergôn ázott ezüstbe vonja,

futtatja be az összes vasbeton vállu várost.

Zsilett hevert a mosdókagylón és arra várt csak,

türelmetlen remegve, hogy végre nyakba messen.

A halott otthonán át homoki viperákat

hajkurásztak a kölykök homályos zugolyokban.

Emeletszám: tizennégy -- itt írnokhad szunyókál.

Összemart, összekarcolt kristály a szajha melle.

Félhold és vezetékek mord bogárberregéssel.

Egy lélek sincs a bárban. Sikoly. Fejek a vízben.

Fölfegyverkezve háromezernyi férfi jött, hogy

késpenge villogással a csalogányt ledöfje.

Szerpapok és anyókák kitartó könny-özönnel

zuhogtak nyelvelést és esôztek sáskajárást.

Fehér orcáju éjjel. Nincs éjjel orca nélkül.

Letûnt a nap s a hold is. Szomorú földi éjjel.

Két házaspár civódik, s egy ember azt se tudja:

az órákból mikor fog lepkéje kilibegni.

Sárkányszárny-oltalomba kicsiny fiúcska búvik.

Vérehült csillag éjén szívhang-csikók dobognak.

Az orrszarvú akarja, mit elmulaszt a rózsa,

s amit a vizek tiltnak, a madár azt kívánja.

Csak egyensúllyal izzó Szentséged ragyogása

enyhített a kifeslô szerelem aggodalmán.

Csak feszültségszabályzó Szentséged menti, védi

ötszázas sebességgel meglódult szíveinket.

Mert a te jeled kulcsa a mennyei mezôknek,

hol kártya és zúzódás dalolva olvad egybe,

s a fény megbokrosítja tündökletes bikáját,

s illatozó zamattal duzzad a zsenge rózsa.

Mert a te jeled illó szellôt s férget fejez ki.

Egyesülési pont: perc s század találkozója.

Élôk bolya, halottak világos földtekéje

lángoló feketékkel és havas emberekkel.

Világ, van célja immár nagy védtelenségednek.

És feneketlen bugyrú örök iszonyatodnak.

Ó, három egybehangzó hangzatnak rabja, Bárány!

Állandó-egy szentsége korbácsnak s szeretetnek.

Ördög

Demonio

Ôsmély, vakító fénye a szenvedô anyagnak,

te szablya ferde fénye, csillag higanysugára,

hirdetvén, hogy jön egy test, egy szeretet-nem-érte,

állván a nyílt vasárnap ezernyi utcasarkán.

Szépség alakja, benned nincs sóvárgás, sem álom.

Az ôrült s fékevesztett felszín lármája vagy te.

Veleje a jelennek. A vízen tovaúszó

márványtorzó csalékony, önáltató nyugalma.

Szépség teste, te búvó, elrejlô s elmenekvô.

Vénák elvillanása és köldök zsengesége.

Szeretet, fal közé zárt, és szûken adagolt csók,

a fellobbanó célpont biztos iszonyatával.

Szép fény, te lüktetô kéz hajnala, kikeletje.

Fürtösök és puhányok kamasza s gerjedelme.

Te érzô és elégve sajgó hús izzítója.

Garas a zokogásnak, mely száll, keresi Istent.

Majtényi Zoltán


Hans Egon Holthusen: Boldog halfogás

Mint a halász, aki hálószakasztó

roppant zsákmányt vonszol a tenger mélyein át:

hurcolom én szívemet, ezer és ezer éles

kínnal, a kínok ezernyi ezüstös

halával zsúfolt hálóját a szívemnek,

küszködve, Idônk sós áradatán át,

küszködve és boldogan. Mert itt vagy Uram, mert megragadó

jelenléted, mit a Jászol szegényes vendégjoga rejt,

hatalmasan fölárad, elönti a Végzet partjait,

s örömöd tengere, habzó, áradó és

képtelen örömöd mélyebb, mint minden szomorúság:

feneketlen, mindennél mélyebb, oly mély, hogy a kétségbeesés

elszánt, karcsú búvára sem éri el sosem alját,

és nem a másik sem, ki merészen siklik utána

s ûzi, emésztô részvéttôl perzselve szívében.

És nem az öngyilkos, nem az ádáz rettenetek sem,

melyek a testvér-embert tépik farkas-agyarral;

kín sem: anyák, fiak, áldozatok s hóhér remegése,

és nem a szörnyû vérömlés, amit úgy nevezünk, hogy

Történet. Nem a háború roncsai, vak nyomorékok,

és nem a foglyok, akiknek szomjú reménye kiszárad.

Sem ki jogokért jajdul, remegôn, mint megszakadó húr,

melyen az elszabadult Gazság játszott szakadásig.

S nem lelkünk peremén a világvesztô iszonyat sem,

s nem, végszónak, az ember tompa, rekedt jaja sem, mit

útjavesztett, elakadt, vak ködben tévedezô, torz

s végleg csôdbe jutott, nyomorult létén zokog: -- ez sem.

Mert a te jóságod fürdôje, Uram, keserû kín

áradatából válva merészen irgalom-árrá,

állunkig csap már, zengô ajkunkat eléri,

s jöttöd sûrû homályában rezgô lángja-világa

sokszorozódva ragyog ma felénk, ezernyi törésben,

édes könnyünk kristályán át tûnve szemükbe.

Rónay György


Ivan Bunyin: Giordano Bruno

,,Vén bárka, kormányánál egy szamár --

ez a világunk. Élj a Mindenségben!

Bûnnel teli a földi szûk határ:

lelked az örök szépségeknek éljen.

Közel vagy a szívemhez, föld-anyám,

és messze is. Örülök a derûnek,

de örömömben ott lapul az árny,

és bánatomba mézcseppek vegyülnek.''

És fogja vándorbotját, útrakel,

s boltíves cellák mélyét odahagyva

nem-értett lelkét friss szél szítja fel,

arcába csap a szabadság fuvalma.

,,Ó, ember, rab vagy. Hitednek ura

fenn trónoló, vak és kegyetlen bálvány

Táruljon ki a szentély kapuja --

ámuljon a Szférák fény- és csillagárján!

Mert végtelen a Mindenség s a Lét.

Ha megállítjuk Ptolemaiosz napját,

látjátok majd a bolygók seregét,

nyüzsgô világok égô fénypatakját!''

A vakmerô szó egekig hatolt.

De rombol elôbb a teremtés vágya.

Rombolva ô csodára szomjazott --

egyetemes, örök harmóniára.

S a Gondolat, a bátran szárnyaló,

egy új világ felé suhant merészen:

nincs más öröm és cél, csak a való.

S az élet vágya fellobog szívében.

,,Kedves, te angyalarcú, tiszta lány,

ki énekelgetsz régi lant szavára,

társad és apád lehetnék talán,

de vár nagy utam társtalan magánya.

Mostantól más örömök kútjain

oltom a szomjam. Hagyj el, én szerelmem:

jéggé fagyasztom forró vágyaim.

Sophia, bölcsesség te gyúlj ki bennem!''

S megint úton. Szemében tûz lobog,

amint felméri útja messzeségét.

Az arca zord. Mit értitek, vakok:

Isten -- a Fény. És meghal istenéért.

,,Mert élet, szépség, isten hatja át

a porszemet, s a határtalan Létet,

s nekünk is ô ad életet-halált,

az egyetlen és egyetemes Lélek.

Te lantos lány, ez az öröm ragyog

szemedben is, tûnôdô, szép szemedben.

S te Nap! Ti fenn örvénylô csillagok,

ezt árasztjátok egyre fényesebben!

S a büszke lázadó elôredôl,

szeme kitágul, hideg fénybe lobban,

s máglyára lép. Kit szolgakor megöl,

majd halhatatlan lesz szabad korokban!

Én meghalok -- mert másképp nem lehet.

Szétszórt porom a szélbe hadd peregjen.

Mindenség! Nap! S te hóhér, üdv neked!

Te hinted szét eszmém a Végtelenben!''

Rab Zsuzsa


Stefan George: A tanítvány

Ne kívánjatok nékem vágyakat most,

a szívem érte lüktet, Uramért;

ti édes vágyat tudtok, én magasztost,

élek magasztos Uramért.

Nem értem igazán más céhe mûvét,

ügyesebben szolgálom Uramat;

erre kellek, mert Uram a szelídség,

szolgálom szelíd Uramat.

Sötét vagy, út, hogy félelemmel eltölts,

gyilkos e táj; de ha látom Uram,

veszélyektôl nem félek, mert Uram bölcs,

bízón követem bölcs Uram.

S ha sziklakônél szolgálata meddôbb,

jutalmam már, hogy velem van Uram;

más gazdag lehet, de Uram a Legfôbb,

társam, ez a legfôbb: Uram.

Tandori Dezsô


Paul Valéry: Hajnal

Foszladozik a mogorva

zûrzavar, mely álmomat

borította: íme, rózsa-

színben megjelent a nap.

Saját lelkem utazója,

megyek, szállok, bizakodva:

ima ez az indulás!

Mögöttem a sivatag már,

visz már, visz az öntudat már

s minden lépte óriás.

Üdvözöllek, ikrek, alvó,

testvéri harmóniák,

szavak, ti, kik egybehajló

ragyogásban gyúltok át!

Mire megbolydul a méhes,

rajotok mind az enyém lesz:

arany létrám csendesen

ingó-remegô fokára

fehér lábát teszi már a

kalandkönnyû értelem.

Mily hajnal kél! Drága lányok,

hogy borzongtok, halk csípôk!

Íme, vedlik már az álmot,

mely uruk volt az elôbb:

egyik szinte ragyog; ásít

s kagylófésût fog a másik,

most ébreszti a kezét

s lusta hangja mint a szomszéd --

szender varázslata zsong még

és csak aztán lesz beszéd.

Ni! ti vagytok? Rajta, rest nép!

Éjetek mi tárta ki,

lelkem szép úrnôi, Eszmék,

unalom kéjhölgyei?

-- Jók voltunk -- mondják csapatban, --

nem csapott be halhatatlan

jelenlétünk sohasem!

Tôled el nem kóboroltunk,

hanem titkos pókok voltunk

homályodban odabenn!

S nem leszel-e csupa mámor,

ha a titkod átszövô

s felragyogó árnyvilágból

százezer nap tör elô?

Nézd, éjszaka mit mûveltünk:

ôs szálakat feszítettünk

szakadékaid fölé,

s félénk elôkészületben

hálót fontunk a nevedben

a csupasz Való köré...

Szellemfátyluk összetépem; --

s megyek keresni tovább

érzékeim erdejében

dalom orákulumát.

Lét! Te! Óh, Egyetemes fül!

Egész lelkemen keresztül

minden egy vágyba lobog:

 hallja, hogyan remeg, és e

 részeg lélek remegése

már-már ajkamon dadog.

Itt a szöllôm, fények-árnyak

ringatják kalandomat!

Annyi képe van a tájnak,

ahányszor a szem lecsap...

Minden falevél baráti

forrással siet kínálni:

neszét iszom, szürcsölöm.

Pép mind, mind mandula magva,

s minden kehely azt akarja,

hogy várjam meg, mit terem.

Tüske nekem nem riasztás!

Jó ébredni, fájva is!

Az ilyen eszmei rablás

biztosnak semmit se hisz:

egy világot kirabolva

nincs oly mély seb, hogy ne volna

termékeny a fájdalom:

jelül hódításaimra

saját vérem bizonyítja,

hogy mind igaz birtokom.

Itt vagyok a láthatatlan

medencénél... A Remény

ring az áttetszô habokban,

a tó viszi kebelén.

A tûnô idôt hasítja

szép nyakával, melyre tiszta

gyûrûket vet az elem...

Érzi, hogy nyúl föl a mélybôl,

s benne, lábujja hegyétôl,

átborzong a végtelen.

Szabó Lôrinc


Georg Trakl: Megdicsôülés

Ha beesteledik,

egy kék arc csöndesen elhagy.

Egy szelíd szerzetes

összekulcsolja elhalt kezeit.

Egy fehér angyal meglátogatja Máriát.

Éjjeli koszorú

ibolyából, bíbor szôlôbôl, gabonából

a látnok éve.

Kinyílnak a holtak

sírjai lábod elôtt,

ha homlokod ezüst kezedbe hajtod.

Halkan idôzik

szádon az ôszi hold

sötét dal mákonyától ittasan;

kéklô virág,

sárgult kôzetben csöndesen dereng.

Rónay György


Gerard Manley Hopkins: Aranyló aratás

Múlik a nyár; köröskörül a barbár-szép asztagok

már állanak, és fent a magasban micsoda szél száll! Mi pompás

ezüst-zsák-felhô-vonulás! Szebb, szilajabb ôrletomlás

az égbolton végig valaha is vágtathatott?

Járok, szívem, szemem a magasba, hogy ott

megpillantsam Megváltónkat fennen ragyogvást;

és szem, szív, száj, tekintet tisztább feloldást,

szentebb, szerelem-teltebb választ valaha kaphatott?

És az azúrban barnáló bércek az ô méltóságteli válla,

a világ-változtató -- mén-izmú, ibolya-illatnál-ízesebb!

E dolgok, e dolgok váltig itt voltak, csak arra várva,

ki meglátja egyszer ôket; s ha ketten egymásra leltenek:

a szívnek bátran, mind bátrabban bomlik a szárnya,

felkapja félig a földet, ó, és Feléje, Feléje lebeg!

Jékely Zoltán


Max Jacob: Az igazi csodák

A derék öreg plébános! Miután otthagyott minket, láttuk,

amint elrepül a tó fölött, akár egy denevér. Úgy elmerült a

gondolataiban, hogy észre sem vette a csodát. Bevizezôdött

a reverenda-szegélye: ezen módfelett csodálkozott.

Rónay György


Miroslav Holub: Rövid elmélkedés a térképekrôl

Szentgyörgyi Albert eleget tudott a térképekrôl,

amelyek szerint az élet halad. Valamerre.

Ô mesélte az alábbi háborús történetet,

s tudvalevô, hogy a történelem a háborúkon keresztül 	halad. Valamerre.

Az Alpokban valamelyik kis magyar katonai alakulat parancsnoka, egy fiatal hadnagy,

felderítô járôrt küldött ki a jeges pusztaságba.

Rögtön ezután

havazni kezdett, két napig havazott, és a járôr

nem tért vissza. A hadnagy szenvedett: a halálba

küldte az embereit.

De harmadnap a felderítô járôr visszatért.

Hol voltak? Hogy találták meg az utat?

Igen, felelték a katonák, már

elveszettnek hittük magunkat és vártuk a véget. De ekkor egyikünk

térképet talált a zsebében. Ez megnyugtató volt.

Letáboroztunk, kivártuk a havazás végét, aztán a térkép

megmutatta a helyes irányt.

És most itt vagyunk.

A hadnagy elkérte azt a csodálatos térképet, hogy

áttanulmányozza. Nem az Alpok térképe volt,

hanem a Pireneusoké.

. . .

Viszontlátásra.

Zádor András


Mihail Berberov: A hitedet óvd meg

Ne engedd, hogy hitedet elvegyék!

Ha megtiltják is, menj tovább, haladj

magad felé. Fordulj saját egedhez,

hol madaraid zengenek. És hallgasd

a híreket higgadtan, mik itt visszhangzanak...

De távolodj csak tôlük egyre, még

egy lépéssel saját magad felé.

Mikor megállsz, akkor se pillants hátra.

Ne légy kíváncsi. Nyugodtan keress

egy néma sziklakolostort, amit talán

önnönmagának vájt egy néma percben

a kétkedô magány.

Döngesd a kongatófát. Lépj oda

a sziklából kivájt oltár elé.

Így... Mindig így... Csak ennyi az egész.

És beljebb, egyre beljebb lépj, oda,

ahol még önmagad sem hallgattad soha.

Hidd el, határtalan vagy. Végtelen vagy.

Indulj magad felé. Bátran menj, légy merész.

Király Zoltán


Nyikolaj Zabolickij: Átváltozások

Hogy változol, világ! És benned én is!

Nincs több, csak egy nevem. De mégis

nem pusztán én vagyok, a nevét akinek

viselem; viseli velem egész sereg.

Bizony sokan vagyok. Nagyon sokan. S mivel

a létért komolyan harcolni kell,

meghaltam, többször is. Hány holttestet s hogyan

téptem le már a saját testemrôl én magam!

Ha látna szemmel is az értelem,

s fúrhatná földbe átható tekintetét,

láthatna engem sírok mélyiben,

vagy megmutathatna magamnak is, miképp

ringat a tenger, vagy mint száll szegény

porhüvelyem sosem-látott tájak szelén!

S még mindig élek! Egyre teljesebben

csodalények hadát fogadja be a lelkem.

Ami van: él. Él a zöld fû, a friss,

de él holtan növény-gyûjteményemben is.

Láncszembe láncszem, ablakba ablak -- világ.

Így építi lét-architekturád

zengô orgonák, kürtök, zongorák tengere,

de se örömbe, se viharba nem halsz te bele!

Hogy változik minden! Nemrégen mint madár szólt,

mi most kép alakban színez egy könyvlapot;

gondolatom egykor szerény kicsi virág volt,

versem pedig komor bikaként ballagott.

Ami meg én voltam -- tán új létre fakad,

és a növényvilág lesz vele gazdagabb.

Lám, miközben agyunk feszül, ki tudja-e

oldani egy csomó bonyolult görcs-bogát,

egyszer csak elibénk nyílik -- óh, babonák! --

aminek öröklét öröktôl a neve.

Illyés Gyula


A LEGHATALMASABB HATALOM

SUGÁRZÓ INDA, ÉGI VÁGY


Salvatore Quasimodo: Az új holdhoz

Kezdetben teremté Isten az eget

a földdel egyetemben, majd fényük sorrendje szerint

feltûzte a csillagokat is az égre,

hogy a hetedik napon megtérjen pihenni.

Milliárd évekkel utána az ember,

akit Isten saját képére teremtett,

de ki még nem tért meg pihenni sohasem,

véges világi eszével

biztos kézmozdulatokkal

egy októberi éjszaka

felröpítette az égre

az új holdat, testvéréül azoknak,

amelyek a világ kezdete óta kerengenek. Ámen.

Végh György


Jules Supervielle: A világ hajnala

Zajok nyüzsögtek már a földön,

de csönddel még annyira telve,

mintha az éber fülben önnön

ártatlansága énekelne.

Ami csak élt, egymást csodálta

s szomszéd tükrében önmagát,

amint a hûs idôbe tárja

újszülött léte bimbaját.

Formát talált, kinyúlt a pálma,

ringatta ifjú láza fészkét

s madarakat is csalt magára,

hogy csipkés lombjait dicsérjék.

Egy fehér ló egyszerre embert

látott: lassan jött, lopva lépett,

s csillagjós szíve légkörének

ívén a föld friss gömbje lengett.

Cimpája reszketett, ijedten

nyerített és hôkölt a ló

s elvágtatott, e nem-való

világ ködében, veszve sebten.

Az utcán nôk és gyermekek

lebegtek, mint megannyi felleg,

keresték illó lelküket

és apránkint kifényesedtek.

Kakasszó harsant és a tájék

szilárd határait kiszabta,

de tévelygett az óceán még,

s partját kutatva forrt a habja.

Az idôt annyi csillogó lét

evezte s úszta vígan át,

hogy a tóban az ámuló ég

benne feledte csillagát.

Rónay György


Jules Supervielle: Isten az emberre gondol

A másom lesz, annyit tudok,

noha még nem látom, miképpen,

én, ki a mindenség vagyok

és minden egyes perc a létben.

Kiemelem ôt a világ

sûrûségébôl a karomba,

s fölvenném a mozdulatát,

mielôtt az lesz, aki volna.

Próbálgatom, tapintgatom,

formálom, bár nem akarom.

Megadom, újra elveszem,

ó, látni végre hogy szeretném!

És ôrzöm és késleltetem,

hogy teljesebbé forrja elmém.

Nincs formád, elhagysz hirtelen,

sántikálsz a vak éjszakában,

majd megnövekszel szertelen

s fölkúszol rajtam, óriásan.

Én, kit pillantás el nem érhet,

azt akarom, légy látható;

én örökös nagy csöndben élek,

legyen hát tiéd a szó.

Én helyemet nem válthatom,

te állj s mozogj a lábadon;

én mindig mindenütt vagyok,

de neked helyet akarok;

oly magam vagyok a mesémben,

mint tévedt bárány a vadonban,

nem eszem, nem iszom, azonban

rakott asztalhoz ülj te szépen

és szemközt veled asszonyod.

Én, ki mindig a legnagyobb

és fáradhatatlan vagyok,

és nem tehetek egyebet,

mert végem soha nem lehet,

téged múlandónak teremtlek,

halandó leszel, kedvesem,

s lefektetlek majd csendesen

a földbe, hol a fák születnek.

Rónay György


Jovan Ducic: Teremtés

Herold nem jelentette jöttödet,

nem hallottam messzirôl visszhangzani lépteidet;

nem emlékszem, melyik volt az a perc,

mikor lelkem elôször itta fényedet.

Mert belôlem születtél... egy gondolatom voltál...

megéledvén, hogy szólalj bennem, hol úgy aludtál,

mint kôzetben ere az ércnek, mint földben a mag,

s remegtél, mint vállon a szárny, ha szállni akar...

Te sohasem ismerted a dolgok dupla útját,

mely a világból jô, s a feledésbe visz.

Mint a mélység algái a tenger mélyein:

mélyeimbôl születtél.

Álmomnak gyermeke, te is oly hiú voltál!

Bûnöm gyümölcse: kegyetlen voltál!

Elmémnek magzata, te is végtelen voltál!

Gôgöm sarja, vakmerô voltál!

Magányaim virága, mélabús voltál!

Gyûlöletem leánya, ajakad mérgezett!

Kétségek ivadéka, sírva mentél az úton,

ahogy zokog egy eltévedt gyerek...

De az átkozott bimbó beitta véremet,

s meghaltam abban a percben, amikor még egy csepp kellett,

s utolsó csepp vérem hiányzott,

hogy befejezd csodás, végzetes mûvedet.

Babits Mihály


Iwan Goll: Az ember teremtése

1

Valahol eltört a mennyei csésze,

s a nap, mintegy sebesülten,

aranyat, lávát vérezve csapongott

a felszakított föld körül.

Rózsa tengerek

fénylettek hullámuk tavaszában,

pálmák keltek ki suhogva,

értek korállok ágain

csillaggyümölcsök.

Valahol megremegett egy hegyhát

föl-föl a gleccser-dermedésig;

s az elsô csepp, amely megolvadt,

könnycsepp a völgyön,

Isten elsô mosolya volt.

2

A dombok nászát ünnepelni

bodzaszökôkutak omlottak le a völgybe,

a fák mind csupa világölelés;

a tavasz halántéka lüktet.

És a sötétlô földi kohóból

kitört egy színarany orgona-förgeteg:

ég s föld közé feszítve

földi nagy ének oszlopa,

áll az ember.

Kôfájdalomból,

szerelem suhogó ölébôl

föltámadott az isteni.

Nemes Nagy Ágnes


Pierre Jean Jouve: Nem jött özönvíz még a földre

Nem jött özönvíz még a földre, az emberek össze-vissza

Virulnak, egy csöppet sem feszeng bûnük az ég alatt.

Megsokasodtak. Az ígéretek a kékség

Illethetetlen gyönyörébe vesznek.

Szeretnek. Mindenütt. Súlyos moraj.

Állnak a fák tömören s óriásan

Kányák keringnek s körülöttük a nappal

Összes küllôje és az az érdes zúgás

Az északi szél, töri a jámbor tölgyeket.

Zsongás száll fel a páncélos rovarokkal

Nyüzsgô fûbôl amit beszívott ajkak zabálnak

Fehér tépôfogak közt eltûnnek a tollak

És ott marad a vér hogy megelégítse a földet

S elôször

Tépi le most az ájtatos manó

Alvó párja fejét,

boldog idôk mikor

Az égi gleccser a hízelkedô tenger felé tart,

S nagy mozdulatlan kemény fuvalommal

Megalkotja áhított gyermekét.

Lator László


Jules Supervielle: Egy pálmafa születése

Láthatatlan és súlyos ez a lélek,

a mélyén pálma lenne valami,

szép óhaj ível, sürgôs büszkeségek

lobbannak és nem szûnnek rajzani;

nem rejtôzhetik tovább ez az orca,

valóságába lendül át a vágy,

s terét betöltve, léttôl ittasodva

magasba szökni lásd a pálmafát.

A törzse szép sudár, a levelek

dús bokrétája tele tiszta fénnyel,

s ô, kapaszkodva falánk gyökerével,

merészségétôl még mindig remeg,

míg egy madár, hogy igazolja létét,

lombjába rakja boldogsága fészkét.

Rónay György


Paul Valéry: Pálma

Nem takarva: dúsan ontva

baljós bája fényeit,

angyal tálal asztalomra

lágy kenyeret s tejet itt;

láng szemén a pilla rebben,

s látomásra ihletetten

hallom intô énekét:

rád a béke, béke szálljon!

Nézd a pálmát, mily sudáron

hordja terhe özönét!

Mennél lejjebb vonja súlya,

lénye annál teljesebb;

bô gyümölcse rásimulva

nemcsak terhe: vértje lett.

Nézd, amint a lombja reszket,

s mint a lassú szál, a percet

szeletelve szüntelen:

úgy választja, egyszerûen,

szét a földi halk derût lenn

s a menny súlyát odafenn.

Büszke bíró, ingva-ringva

fény meg árny közt, lassan így

játssza szinte egy szibilla

bölcsességét s álmait;

egy körében állni egyre,

hívogatva, integetve,

sosem ún a pálma meg...

Mily nemes báj, mennyi szépség!

Méltó rá, hogy ne becézzék

mások, mint az istenek!

Lágy, aranyló dala puszta

fuvalomra zsongni gyûl,

s mint egy selymes vért, a puszta

szellemére rásimul.

Zúg a számum, szórja meddô

magvait rá: egyre zeng ô,

bátran száll a hangja fel:

jósigéje önmagának,

csodát ígér, mit a bánat

vigaszául énekel.

Míg magáról mit se tudva

föld és ég közt feszül ô,

méze kincse minden újra

nyíló nappal újra nô.

Édességét égi tartam

méri és ez oszthatatlan,

nem számlálja, hanem ép

eggyé oldja ama nedvben

napjainkat, melyben minden

mámor íze benne ég.

Néha már ha csüggedésbe

ejt e fénylô fegyelem,

s árnyát könnyed ellenére

el nem ûzi percre sem:

fösvénynek te mégse vádold,

bölcs ô, aki méltóságot

s aranyat gyûjt rejtekén:

érett telje dús nyarába

szent reményt visz vére árja

tornyosuló ütemén.

Vélnéd bár, hogy napja meddô,

s nem nyer vele a világ:

ô a mélybe gyökeret szô,

így munkálja talaját.

És a bolyhos, száleres lény

föld alatti léte csendjén

nem pihenhet soha már:

fut, ha kell, a föld szívéig,

míg eléri hûs vizét, mit

fönn a lombok szomja vár.

Várni, várni, várni, zsongja,

várni, zengi az azúr!

A csönd minden csöpp atomja

gyümölcsöt rejt zálogul!

S megjön majd a bô ajándék:

egy galamb, egy fellegárnyék,

fuvalom, mely alig ért,

nô, ki néked dôlne vállból:

s hullni kezd a drága zápor,

leborul a büszke térd.

Dôljön bár egy nép le zordan,

pálma!... mint a fergeteg!

Hömpölyögve lenn a porban

hadd tiporja terhedet!

Nem telt éved el hiába,

mert gyümölcsöd elbocsátva

oly szabad s oly könnyû vagy,

mint a szellem, mely ragyogva

kincsét szertetékozolja,

mégis egyre gazdagabb.

Rónay György


Gerard Manley Hopkins: Tarka szépség

Áldjuk Istent mindenért, ami tarka.

Az égért, amely foltos, mint a tehenek;

Pisztrángok hátán a rózsaszínû pikkelyért;

A pinty szárnyát, az izzó gesztenyét lobbantsuk ma dalba!

Mind a karámot, az ugart, a szántót, a folt-hátán-folt földeket,

S a rendet is, amit üzemében a gondos ész kimért.

Ami játékos és egyéni, furcsán, tétovázón,

Ami csak foltos, ingatag: méz, ecet,

Fény, árny, erô és lomhaság vitázó szédületét:

Ô nemzi újra mind, ki szép, túl minden változáson --

Dícsérjétek ôt.

Tótfalusi István


Gerard Manley Hopkins: Kikelet

Nincs, ami szebb, mint a kikelet,

mikor a hosszúszárú friss gyom szemvidító;

apró egek a rigótojások, és a rigó

visszhangzó erdôn csengeti, mossa a fület,

mely hallja a villámként cikázó éneket;

üvegszín körtefa lombja s virága alábukó

kékséget érint; és e kékség elborító

bôségû; futkosó bárányok töltik a kedvüket.

Mi ez a dús nedv s mind e gyönyörûség?

Kezdeti dallama az édes emberi létnek

az Édenben. -- Élvezd, mielôtt megromlanék,

sötétednék, ó, Krisztus, s bûn keserítené meg

fiú s lány tiszta szívének kikeletét,

vedd, Szûz fia, a legjavát s ami gyôzni érett.

Kálnoky László


Alekszandr Blok: Zsenge ágát rázogatta

Zsenge ágát rázogatta

künn a fûzfa, benn

mosolygott az Isten anyja

képe szelíden.

A szöszt, orsót félretette

a menyecske is.

Porban cigánykerekezve

szaladt április.

A folyónál piros szoknya

lengett-röpködött.

És gyönyörrel és sajogva

felzihált a köd.

Verdesett a szélbe bomlott

veres keszkenô.

Bíbor virágszálra gondolt

a járókelô.

Valahol egy szegény ördög,

egy szütyôs paraszt,

buzgón Istenhez könyörgött,

s megjött a tavasz.

Lator László


E. E. Cummings: Sugárzó inda égi vágy

(miértlô fény, s halálfogyatkozás

önmagukban sem hívô szemeimnek

irdatlan semmibôl-kalandozás)

kérdeztetô állítás; makulátlan

pontosság pontja-sincse, éteri

csendnél is éteribb, egyszersei

csend napszállt titkon testté vált valója --

álomkarcsú izzásfehérnyi szûzláng

-- új hold! míg (ártatlan édes csodád

hidegére) úgynevezett világunk,

otromba gyávaságunk széjjelomlik

eltûnôben taníts meg engem is még

nem múló titkodra: hogy kezdjem ismét

Tandori Dezsô


Paul Celan: Zsoltár

Senki sem gyúr újra földbôl, agyagból,

senki porunkat fel nem igézi.

Senki.

Dicsértessél, ó Senki.

Kedvedre vágyunk

virulni.

Szemben

veled.

Semmi

voltunk, vagyunk,

maradunk, virulva:

semmi-, senki-

virága.

Bibénk

lélekvilágos,

porzóink égkopárak,

pártánk piros

a tüske, ó, a tüske

közt énekelt

bíborigénktôl.

Lator László


Theodore Roethke: Dugványok

Száraz ágak kényszerû, gyötrô feltámadása,

Vágott szárak kínja, hogy megvessék lábukat,

Melyik szent vergôdött ennyit,

Gyürkôzött, mint ezek a tört tagok új életre?

Hallom a mélybôl a szívást és szörcsögést,

Ereimben, csontjaimban érzem --

Kis nedvek szivárognak föl,

Feszes magvak végre fölszakadnak.

Ha sarjadzik a csíra,

Síkosan mint a hal,

Leborulok, kezdetekbe merülök, burok-nedvesen.

Ferencz Gyôzô


Robinson Jeffers: Madarak és halak

Októberben sokmillió apróhal jön a parthoz,

Kontinensünk gránit szegélye mentén úsznak

E szabályszerû alkalmakkor: de micsoda fesztivál a tengeri madaraknak,

Micsoda boszorkányszombata a szárnyaknak

Fedi el a sötét vizet! A súlyos pelikánok mint Jób barátjának csatalova, ,,Ahá''-t kiáltanak

És lebuknak a magasból, a kormoránok

Megnyúlt fekete testükkel a víz alá siklanak s farkas módjára vadásznak

A zöld félhomályban. Rikoltozó sirályok lesik ôket

Vad irigységgel és maliciával, süvöltve le- lecsapnak. Micsoda hisztérikus mohóság!

Micsoda töltekezése a begyeknek! A tömeg-

Hisztéria már-már emberi -- ezek az illedelmes madarak! Mintha aranyat találtak

Volna az utcán. De hisz ez aranynál is különb.

Meg lehet enni: és a dühöngô madár-tülekedésben melyik szánja a halakat?

Bizonyára egy sem. Igazság, könyörület

Emberi álmok, semmi dolga velük madaraknak, halaknak, sem az örök Istennek.

És mégis -- pillants oda, mielôtt mégy.

A szárnyak, a vad éhség, a vízválta szirtek, a sebes, fénylô halacskák

A gyötrelmes vég rettenetében élve --

Az ember végzete s az övék -- s a sziget szirtjei s túl az óceán, és az öböl

Felett sötétlô Lobos: nemde gyönyörûek?

Ez a lényegük: nem könyörület, nem a szellem, nem a jóság, Isten szépsége csupán.

Tótfalusi István


Robert Frost: Madarak így nem dalolnak megint

Kijelentette s hitte is eképp,

Hogy az egész kertben a madarak,

Naphosszat hallva Éva énekét,

Megváltoztatták saját dalukat,

Nem szót, hanem hangnemet véve át.

Csak e lágy ékesszólás tehetett

A madarakra eféle hatást,

Míg kacaj s hívás fölött lebegett --

Nos, így hát ô dalukba költözött,

S hangja, mely hangjukkal összeforrt,

Oly tartósan zengett a fák között,

Hogy kiveszni onnan tán sose fog.

Madarak így nem dalolnak megint.

S ô azért jött, hogy ezt nyújtsa nekik.

Hárs Ernô


Vytautas Macernis: Ôsz van, a vágy virága rôt

Ôsz van. A vágy virága rôt

Levél-aranylás lett megint.

A nagy búcsúzkodás elôtt

A nyár istenhozzádot int.

Ó, gyengéd lazúr égi íven!

Szomorú, te! Isteni Senki;

Te fellelhetetlen a szívben;

Emlék, mely önmagát jelenti.

Most mindennek, ami él vagy nem él,

Végtelen jelentése van.

A teremtés ideje véget ér.

Lüktetnek a források finoman...

Már csak a vágy virít: a föld

Istenhozzád-illata. Szél süvölt.

Tandori Dezsô


Nyikolaj Zabolickij: Szeptember

Borsószemû öreg esô hulldogál,

zúg a szél, távolban köd lapít.

Levelek ezüst-fonákja fedi már

borzolódó nyárfák lombjait.

Ám figyelj, a felhôk nyiladékain,

mint a fugák kôlapja alól,

a köd és fagy zordon országába ím

egy sugárnyi napfény áthatol.

Jelenti, hogy felhôk árnyán messze túl

nincs örök sötétség, van remény,

szûz gyanánt egy mogyoróbokor pirul,

benne ég a szeptemberi fény.

Nosza festô, vásznadat most vedd elô,

színre színt, hadd járjon az ecset,

meggypiros, arany lobogjon, lángverô,

jelenítsd meg ezt a szép szüzet.

Rajzold meg a cserjét, mint a reszketeg

cárleányt a koszorú alatt,

míg sírástól nedves arcán ott piheg

a mosolygós, felhôs indulat.

Fodor András


Pierre Jean Jouve: Isten áldjon

Isten áldjon. Az égi anyag

A kristályseregek

Az utolsó nap ormán gyülekeznek

Heléna számtalan árny-mása vándorol

Isten lehelletében sodródva e tájon

Mély és kristályos és teljes hibátlanul

Zöld és kék minden és ujjongó és azúr.

Lator László


E. E. Cummings: Köszönöm néked Isten e remek...

Köszönöm néked Isten e remek

napot: a fák lelke zölden szökell

igazkék álom az ég; igenek

létek végtelenek sodornak el

(meghaltam de ma újjászédülök,

ez a Nap születésnapja, az életé,

szárnyé-vágyé, két vég között

parttalan földi eseményeké)

ki semmi volt e semmi-semmijén

s most érez ízlel lélegzete lebben

lát hall -- ilyen alig emberi lény

kétségbe vonhat Elképzelhetetlen?

(de ma ébred már fülem füle

de ma megnyílik szemem szeme)

Tandori Dezsô


Juvencio Valle: Szabad lélek

Nem élek taktikával, trükkel se, tiszta lettem,

áttetszô s egyszerû, kék mint egy ekloga;

nincs titkos tudományom, a mennybolt tiszta fénye

kedvemre zeng virágos ujjával a magosban.

Egyszercsak megkeresztez bûvölô ágboga,

és akkor én leszek az üdvösséges pásztor.

Kalandozásra menni csak pôrén indulok,

varázsital s gyûrû, jószellem nem vezérel.

Dalolva s álmodozva járok, mint ki vízen jár,

ki a hajnal virágát letépni bandukol:

lépdelve magam földjén, ismerôs tájakon.

Édes virágméz táplál, tehát számomra minden

édességes ízû, mindent befogadok.

Ha felhangolom hárfám és hegyezem fülem,

mintha a vállaim virágba borulnának,

mintha vízcsobogás zengedeztetné torkom.

Olyan ember vagyok, ki vakulásig szántok;

muzsikát figyelô, nyájjal virrasztó pásztor;

a forgács-illatú, egyszerû földi ács,

a vén evangélista, jó Biblia-fújó,

ki utcasarkokon kántál ájtatosan,

ki tudja a széljárást, s mondja maga szavával.

Amikor akarom, tornyomat emelem,

hogy árva ágat fogjak. Homlokom fénybe mártom,

kortyolva illatát, mely árad rám a mennybôl.

Az örökkévalóság misézôpapjaként

hordom számban fanyar tejitalom: a békét.

Ezért járom a mennyet, mint a kôszáli sas:

állok csöndem alatt, mint sziklaperemen,

kékségben riadozva; talán ezért tudom

tulajdon néma fámon kapirgálva ügyetlen

elszabadítani az ôsi hangokat.

Szabad lélek vagyok. Senki nem kérhet számon

egyetlen korty vizet. Enyém a csöndes mámor;

ömölhet széjjel bennem. Igazi építész:

saját kezemtôl épül a saját égövem,

amelyben hinni és élni tudok magam.

Ha rögös is utam, segít a büszkeségem,

s dalolva hordozom a fakeresztemet.

Kormos István


Otokar Brezina: Dal a Napról, a Földrôl, a vizekrôl s a tûznek titkáról

A magányos ember Kelet felé nézô ablakai

meghasadtak izzón közelgô tüzében a Napnak;

sötét pompába szökkent halvány orcákon a vér

és felfelé szállva dalát mámorban dalolta a szív,

dalát a Napról, a Földrôl, vizekrôl és titkáról a tûznek.

Nap! Halált sugárzol a megbûvölt szemnek! Forrása forró szomjúságnak

Mozdulatlanságban közelegsz! Mozdulatlanságban tûnsz tova!

Árnyékot osztó és árnyékot elnyelô! Éjszakával játszó!

Hallgatag!

Emlékszel-e a kiáltó hangra, mely gyökerezett az idôk kezdetén?

mikor elôször megmozdult az Élet, megittasodva fényedtôl

és a bámulat extázisába meredve lassan csúszott elô a homályból?

Mikor mosolyod súlya alatt felébredtek a Földnek s a lelkeknek szelei

és ezernyi éterikus szárny, elbódulva fáklyáid ragyogásában,

csapdosta rácsaidat, melyek zengtek, mint a rejtett hárfa húrjai?

És amikor kidöntött erdôk csendjében, a várakozó évszázadok mélyén

fájdalomban szárnyalt az elsô dal, megváltást áhítva,

szeretetben és szomjúságban a te létedet dalolta,

ragyogó Börtönmester,

s magad is Fogoly!

Föld! Bolyongó évszázadok!

Megbûvölve a hatalmas örök tekintettôl, amely lecsukódik nappal,

de kinyílik éjszaka és foszforeszkál zöldes mélységekbôl

és minden táncos mozdulatodat követi a világok terein!

Mint egyetlen körbe bûvölt hajó siklasz át az idôkön

és az órák, a te titokzatos, néma matrózaid

ôrzik számtalan utazód,

akik vágyakozással néznek a fedélzetrôl a messzeségbe

és álnokul szabadulásról álmodoznak,

egyetlen körben keringesz idôtlen idôkig,

de hullámaid ezernyi gyûrûben kígyóznak tova,

egy Új kor partjai felé.

Vizek! Magasságok tükrei, idôk csillagképeinek ringatói!

Ezer csókban álnokul ölelitek az életet,

Szépséggel takarjátok rabságát a Földnek,

a déli nap hevében üdítô fürdôt nyujttok

s bárha a Nap heve ezerszer vonzana fel a magasba,

újból és újból visszatértek a szomjazó Föld felvidítására!

Rózsákból, violákból és harmatból szövitek a hajnal illatos ruháját

Magatokhoz vonzzátok a szemeket -- és a villámokat!

Amikor a költô partjaitokon bolyong,

szomjazó mélységeitek szédületében,

csendetekben lerészegül az Idô fájdalmas emlékeinél,

mikor a Legmagasabbnak lehellete lebegett fölöttetek,

viharotok: karja teremtô lendületének visszhangja,

amely az egyik pólustól végigsuhant a másikig,

a Magvetô kéz sorsdöntô lendülete.

Mélységeitekben a jövendô távoli pálmafák képei szunnyadnak

és szelek jégvirágai a fogoly ablaküvegén

és mielôtt a Földön hullámaitokban suttogott az erdô, felzendült a tavasz,

az eper virágának vágyával sóvárogta múló édességét és illatát,

a teremtmények üres csókjai forrongtak, a könnyek lángokban lobogtak

és felsírtak végsô görcsei azoknak, akik meg nem születtek

Tûznek titka! Megváltó!

Sugárzó szimboluma a Mindenütt Jelenlevônek!

Büszke lehellete az erônek!

Fénnyé vált ölelés!

Magasságba felfutó!

Színek illúziója egyetlen fénybe omolva!

Szentek feje körül felsugárzó lángnyelvek!

Lángok kertjei, elbújva a dolgok mélyében,

felvirulva a láthatóból láthatatlanná váló pompában!

Íme, az erôsek lelkei szerelmesen bolyonganak ösvényeiteken,

mint szerelmi dal, olyan nekik a ti dicshimnuszotok,

lángok, új szelek barátai!

Méhetekben gyújtják meg a Gyôzôk fáklyáikat a jövendô idôk alkonyán,

ezrek fájdalma bolyong ott és szaggatja remegô, véres szirmotokat,

izzó koronátok rózsáiból puszta kézzel tép levelet levélre,

hogy fénnyé és illattá válva odahintse a lelkek ösvényére.

Patai Edith


Otokar Brezina: Ó, eksztázisok ereje és álmoké...

Ó, eksztázisok ereje és álmoké,

melybôl a mûvészet színképe lángoló!

Gondolatot csodád tesz izzó fényüvé,

mint éterbôl sugárt szít a vibráció.

A lelkem áldozatára bocsásd emésztô

lángfolyamod, ó gyôztes ihlet-lángolás,

miként a kôoltárra zúdult tûz az égbôl

rátévén véres áldozatát Éliás.

Lelkem bánatok, szorongó bánat-illat,

és kábult fényû mécs a gondolat fejemben,

tisztátalan tartójában remegve villog

örök oltárán annak, aki Ismeretlen.

Ereim izzó asszonyajktól nem hevültek,

szemembôl nem a vágy vad ôrülete lángol,

az idegszálaim kéjektôl nem feszültek,

barátság illatát kiûztem rég szobámból.

Klastrom-szobámban és a léteimet mértem,

és jártam álmaim, ha jártam buja kertben,

ha életemben volt, fejemben több a vétkem,

szerettem látomást, s csak vágyim öleltem.

Tavaszom tört akkord, a tél prelûdje volt csak,

halk hárfahúrokon pengette rám az élet,

örömöm fûcsomó, mit harmatok locsolnak

olykor, de kockakô szorít a fal tövének.

Emlékeim fakult üvegtetôk gyopárfûn,

megunt herbárium fehér penészvirágnak;

korán belepte szám kesernyés nyomor-parfüm

és nem nôtt földemen, csak magjahullt alázat.

Midôn a mindenség ôs tündöklése szállott

szemembe titkos és vezérlô fényfonálon,

a kozmosz tükrözött belém sugárnyalábot,

s én azt lelkembe, véres gyújtópontba zárom.

A múlt mélyébôl alvadt vér szagát szagoltam,

s az Ismeretlen iszonyát a lelkembôl

az élet gyönyörét láttam csak látszatokban,

mint gyöngy ha tört sugárt szór felsô rétegérôl.

Nem vágyom szomjaim oltani lét vizével,

mint Gedeon hada, kezemmel hányni számba:

betelt a lelkem misztikus fények tüzével,

s beléptem álmodón a Titkok templomába.

A lelkem tört virág, bú-fojtogatta szirmok,

és bágyadt fényû mécs a gondolat fejemben,

tisztátalan tartójában remegve villog

örök oltárán annak, aki Ismeretlen.

Ó, eksztázisok ereje és álmoké,

melybôl a mûvészet színképe lángoló!

Gondolatot csodád tesz izzó fényüvé,

mint éterbôl sugárt szít a vibráció.

A lelkem áldozatára bocsásd emésztô

lángfolyamod, ó, gyôztes ihlet-lángolás,

miként a kôoltárra zúdult tûz az égbôl

rátévén véres áldozatát Éliás!

Hap Béla


František Halas: A szó dicsôsége

Ha majd a folyók forrásaikba hátrálnak

ítélet napján Jósáfát völgyében

s a nap kéntüze letépi az égi szárnyakat

te szó súlya szállj föl a reménység nevében

s könnyûségünket egész odáig emeld

ahol a Hallgatás ül a lét közepén

gondolatunknak adj hangot és hitelt

szóljon a költô is prófétaként

Selyemszavak és zsákvászonszavak

álmokat keltetô szavak kovásza

mézbôl rabolni bizonyságokat

betörtünk anyanyelvünk méhkasába

Tüzet kiáltasz s fölriasztod véred

vesztes csatákban markolt fegyvered

nevek helyett névmásokkal beéred

a szépség keselyûje nem vájja ki szemed

Ha majd a folyók forrásaikba hátrálnak

s komor harsona hívja a holtakat

a trón elé szavunkat tesszük váltságnak

s egy csipetnyi hamut mi az urnában maradt

Zádor András


E. E. Cummings: !remény

!remény

hit!

!élet

szerelem!

harangok konganak harangok

(az ég tengere

lobog lángol

hangjuktól) minden

leszt és voltat

elnyom a fenséges hang

csodás mostja

hang (mely

ezt a

mikorvilágot

rángatja

forgatva

házakat

néppé s utcákat

arcokká s várost

szemekké) úsznak

harangzajlás

siklanak forrnak

izzanak

(lentezve büszkén

fentezve szerényen)

mind fény mind

tárgy úsz ész kúsz

(le

csapnak

fel

szöknek

napfényen át) hogy

mennydörögjék

az

egységet

álom!

!öröm

igazság!

!lélek

Weöres Sándor


A BÛN KÍGYÓJA


Federico García Lorca: Prológus

Itt van a szívem, Istenem,

csak fogjad,

és vágd belé a jogarod.

Túlérett, poshadt

birsalma ez, Uram,

leve csoroghat.

Csontvázát szakítsd ki, tépd ki

a lírai karvalyoknak,

melyek mélyen megsebezték,

és ha csôröd is van, fonnyadt

undor-héját

lehámozzad!

Az se baj, ha nincs rá kedved --

ha nem tudsz jobbat,

tartsd meg kéklô egedet,

a rég-unottat,

tartsd meg Végtelenedet,

s körtáncát a csillagoknak --

elkérem barátom szívét,

melyben patakok csobognak,

szívet, melyben hûs fenyôk

suhognak,

s vas-csalogány szegül szembe

századok vad

pörölyével,

úgy dalolgat.

Különben is a Sátán kedvel engem,

és társam volt egy roppant

bujálkodási vizsgán --

számomra Margitot kap

a kópé, ezt reméli,

máris felajánlottak

egy barna bôrû Margitot,

mögötte vén olajfák magasodnak,

nyári-éj-haja két copfba

fonva,

s hogy beletépjek, tárul

tiszta combja.

És oly gazdag leszek

e perctôl fogva,

vagy gazdagabb is, mint te, Isten,

tetôled ûrt kapok csak --

ez volna méltó párja

a bornak,

mit cimboráinak a Sátán

adományozhat?

Ha könnynedû, se számít!

Ez is csak

olyasforma,

mint a tiéd, a trilla-

itóka.

Méltass, Uram,

egy szóra!

Homályos szakadékba

mért vetsz minket, mondd csak?

Az ember fészkét-nem-lelô, vak

madárfióka?

Kihúny a fény. S az Isten mécse?

Hullámok haldokolnak.

Minek néztél bennünket? Ólom-

harcosoknak,

kikkel könnyû szeszélyed

játszadozhat?

Méltass, Uram,

egy szóra!

Gyötrelmeink füledhez

nem hatolnak?

Nem állt össze a szitkok

téglátlan Bábel-tornya,

hogy megértsen vagy tetsszen

jajaink sodra?

Süket vagy? Vak vagy? Kancsal

a lelked, mondd csak?

S ezért látod az embert

tónusaiban torznak?

Ó, te, álmatag Isten,

nézd szívem,

a fagyottat,

túlérett, poshadt

birsalma ez, Uram,

látod-e, rothad!

Ha fényed eljövend,

élô szemedbe fogjad,

de ha tovább is

szunnyadozol csak,

ó, jöjj, bolyongó Sátán,

véres zarándok s hozzad

a barna Margitot ide,

hol olajfák susognak,

nyár-éj haját viselje

befonva.

S lobbanjon lángra méla

szeme, ha ostromolja

csókom

liliom-mocska.

S meghallom egy vak estén én is:

,,Henrik! Henrik'' --

zokogja,

és akkor álmaim mind

örömöt harmatoznak.

Rád hagyom régi szívem,

Istenein, itt van, fogjad,

s egy újat kérek barátomtól,

melyben vizek csobognak,

szívet, amely fenyôket

suhogtat,

kígyó s liliom nélkül

doboghat,

izmos parasztlegényhez

hasonlatos csak,

ki túlpartjára szökken

a folyónak.

Eörsi István


Tudor Arghezi: A  csillagokhoz

Ha igaz, mit a réges-régi Írás beszél,

Hogy sárból s nyálból össze-gyúrva keletkezél,

Busásan megfizetted s megbosszulád e szégyent.

Gondolkodnod se kellett soha-soha, te féreg.

Források, szakadékok magas Mindenhatója

A létnek tömlöcébe lelked belakatolta.

És tûrnöd kellett volna némán a durva törvényt.

Az ember áll s nem érti meddô és puszta kôként:

Hogy állatias egy-s-más szükséged közepette

Lelked magát a hasból a fényre föl ne vesse,

Hogy csak eldobható porc, hogy csak bendô lehessél,

S vakul és kerge módon csak a parancsra lessél.

S avval ámítsd az értés vágyát, mely benned ôröl,

Mit még vadabbul érez a kancák közt a csôdör.

Igazi lendületre e föld akkor kapott,

Mely nap felébredtél te s értelmed támadott.

Ki alkotó világunk, Sátán, vagy Jehova,

Észt s ellenséget abban bizony nem álmoda.

Kínban, véletlenül-e, egy villámlás cikázott,

S nagyobb lett, mint a törvény, sziklákat leigázott.

Mióta félvad ôsöd ép-egészen kiválott,

S a víz el nem emészté s nem falta föl vadállat,

Fürgén azóta lépkedsz, mert már régóta mindegy,

hogy ég haragja üldöz, vagy a villám legyint meg,

A tenger vagy a szélvész, mely pusztulásba visz.

Majd harcolsz az idôben vagy tíz istennel is,

,,Csak higgy!'' - zúdulnak rád majd s szavuk parancsoló,

Hogy ellopják a kincsed, amely nem látható.

Vad lendülettel egyszer csillagokig jutottál,

S a földre vissza, mint egy közülük, égve hulltál.

Hogy a kezed megégett, mert égi tájakon

Fehér parázsba piszkált -- lám, ez a jutalom.

És puszta tûzhelyedre tetted, hogy izzva lásd ott.

És ez volt gyôzedelmes legelsô lázadásod.

Jékely Zoltán


Pierre Emmanuel: Az igazi arc

Az aki föláll s így szól vakmerôn:

Én Isten hóhéra vagyok

Kain fajzata vagyok mindenestül

Enyém az emberiség minden bûne

Az aki megvallja szívében

Hogy a világ csordultig telt epével

Az ismeri a rögök ízét

Az a tulajdon szörnyû súlyán

Méri a Kereszt kínjait

Az tudja hogy

Bármit tegyen

Nem tud csak rosszat tenni

Ô az ember

Az aki rombol

Az aki összedúlja a világot

Hogy önnön képmására rakja újra

De szívének egyetlen unciája

Nem létezhet magától

És nem válthatja meg magát magától

És most a semmibe kiáltja

Mutasd meg istenarcomat

Az aki így szól

Fölmértem a nyomorúságom

Gyöngébb vagyok hogysem magamra bírnám venni

Istent megölve meghaltam magamnak

Csak Isten támaszthat fel önmagamból

Az az Úr halálában osztozik

S a kereszt képtelen ôrületében

Az embernek fenékig kell ürítenie kínja kelyhét

S el kell merülnie gyûlöletének túlságában ahhoz

Hogy fölfedezze Ellened acsarkodó indulatában

Az önmagát is tépdesô dühöt

S akkor megérti majd hogy igazi

Arca az Isten halálkínos arca.

Rónay György


Georg Trakl: Luciferhez

3. Változat

Add a Szellemnek lángjaid, parázsló mélabú;

sóhajtva mered az éjfélbe a fô

a zöldelô tavaszi dombon; hol régidôkben

vérét adta egy zsenge bárány, mélységesen

tûrt fájdalomban; de a Gonosz Árnya nyomán

ott jár a Homály, vagy nedves csapongással szökik

az arany napkorong elé, s a harangszó

megborzongatja fájdalomszaggatta szívét,

szilaj reménység; a lángolva-zuhanás sötétje.

Somlyó György


Juvencio Valle: Az Éden fája

Ne engedj kísértésbe esnem, ó, Margaríta,

válassz el ujjaidtól, melyek tû módra bölcsek,

válassz el kivirágzott törzsed tojáshajától,

a legszebb paripától válassz el, mert te tudsz csak.

Szabadíts meg a mézes túlvilági utaktól,

hogyha egy fa tövében a pejparipa vár rám,

távoztasd tôlem el karmát a vasderesnek,

és a fahéjszín kanca nárdus-illatú hátát.

Föld tôre, ég almája és ama drága ösvény

nehogy az útjukat kart karba öltve járják.

Ne hagyj virág-borított tereiden rohannom,

ne tiporjak fatális füvedre, Margaríta;

rejtelmes vizeidben tajtékot sose verjek,

és azúr köveidbôl szikrát sose szakítsak.

Téríts el vizeidtôl -- alkohol még a fürtben--

vérvörös pipacsodnak heves zuhatagától,

tüskés szederbokortól, árkaitól az útnak,

az arany viperától, mely tekereg az ágon.

Téríts el a nyilaktól, a görbétôl s vonaltól,

és a lomb hintájától, mely magas és virágzó.

Te vagy a tejfa és a fügefa és az Éden

az éber tüzek házad felégetni kívánják,

kertjeid átkutatni, tiporni selymes éked:

Margaríta, emeld fel varázshatalmú pálcád,

és a reám acsargó makacs kígyótól védj meg!

Tótfalusi István


Jorge Luis Borges: Adam cast forth

Volt-e a Kert, vagy álom szállt a Kertre?

A homályban ez a kérdés tolult

Ajkamra, vigaszul: a nyomorult

Ádám valaha nagyúr lehetett-e?

Nem volt más, csak csalóka szemfényvesztés,

Isten álma. Immár a fényes Éden

Megfakult fajunk emlékezetében,

De én tudom, hogy volt, s örökre lesz, és

Ha nem is nekem. Az én büntetésem

E megrögzött föld és vérfertezésben

Sarjadt Káin -- Ábel-háborúsága.

De mégis csak nagy dolog volt szeretni,

Boldognak lenni, lábunkat betenni

Az élô Kertbe, csak egy napra bárha.

Somlyó György


Ted Hughes: Ébresztô

Nem, a kígyó nem volt az Isten

Köznapi teremtménye.

Honnan mászott elô ez a

Fondor, lábatlan földön-úszó?

Ádám s a kedves Éva

Elsô álma mély volt,

Mindegyikük a másik

Örökkévaló istene --

Jajszóval riadtak.

Lüktetô seb mindegyiken --

Gyors, kegyetlen marás.

A kígyó feje, apró s nyugodt,

Liliomok tövén mosolygott.

Mögötte gyûrûi

Szétzúzták az Éden gyümölcsösét.

És künn, túl Édenen

Teste sötét, vastagodó folyója

Csillogott órjás kanyarokban

Kopár hegyek körül és túl, túl

A jövô hamuja felett.

Tótfalusi István


Giuseppe Ungaretti: Kain

Fut mondabeli pusztaság homokján,

és nem üt zajt a lába.

Ó, farkasôrzô pásztor,

fogazatod a kurta fényé,

mely sebzi napjainkat.

Rémült felugrás,

erdôségek hörgése, puszta kéz, mely,

mint semmiséget, tölgyeket tör össze,

hû tükörképe vagy a szívnek.

S ha már nagyon sötét az óra,

az elvarázsolt

lombok közt a jókedvû test vagy?

S a vágy kitör közben belôled,

száll az idô, homályba fordulsz,

s elfutsz jövetelemre.

Mint forrásvíz az árnyékba, aludni!

Mikor a reggel csupa sejtelem még,

fogadnálak be, lélek,

a pihenô habokból.

Lélek, soha nem csitíthatlak el már?

Sosem lesz, hogy ne lássak vért az éjben?

Ó, unalom tolakvó lánya,

emlék, szünetnélküli emlék,

hát nincs vihar, mely szétesô porod

fellegeit tovavigye magával?

Szemem ártatlansága visszatérne,

örök tavasz nyílna köröttem.

És végre megújulva,

becsületes lennél, ó, emlék.

Hárs Ernô


Marianne Moore: Az érdemek hiábavalóságáról

Fegyverben, hogy éljenek-haljanak, hogy

gyôzelmet nyerjenek, medált?

Nem! Harcol, harcol, harcol mind a vak

emberért, ki úgy véli, lát,

s nem tudja, hogy a rabtartó mayát

is foglyul ejti, a sértô megsérül. Ó aranyló

szilárd csillag, ó felkavart

tenger, vihar korbácsol, míg mi apró,

saját útján halad, a hegymagas

hullám, ha látjuk, arról

beszél, mi is a mély. Elveszve harc elôtt! Ó,

Dávidnak csillaga, ki ragyogtál Betlehemben,

ó, az Úr fenséges ében

oroszlánja -- e jelben:

egy feltámadt világéban, ó egyesüljünk

végre! Ímhol a gyûlöletnek koronája,

mely öl; ímhol a szereteté, senki nem lesz

király ônélküle. Áldást a glóriára

áldott tett hoz. Ha terjed,

ragályt szül a ragály. A

bizalom a bízótól átragad éppígy. Ott

harcolnak pusztán, szirtek közt, egyenként,

vagy századokban, ezredekben,

mert bíznak benne, hogy még

elmúlik rólam e szörnyû betegség,

énem. Ki sérül csak, ki ottveszik. ,,Az ember

embernek farkasa!'' Magunkat

szaggatjuk szét. Nagyobb

kárt tenni ellenség se tudhat

erôdünkben. Vakot

vezetve, menekedhetsz tôle, de

Jób, mert az ál-vigasz gyötörte csak,

tudta, nincs senki oly reménytelen,

mint az a vak,

ki lát. Ó, ti élô holtak, ti büszkék

önnön vakságotokra, ó föld parány pora,

ki oly elbízva jársz-kelsz,

tudd meg: a bizalom erô, a hit

érzelmeket kavar. Ezt

ígérjük most meg itt

nekik, kik harcolnak... igen, ígérjük:

,,Feketét, se fehéret gyûlölni nem fogunk,

sárgát, zsidót se, sem pogányt, sem

páriát.'' Nincs jogunk

fogadkozni. Összeszorított foggal

küzd, küzd, küzd mind -- van, kit ismersz, s szeretsz,

s van, kit szeretsz, bár sose láttad -- hogy a szív

éljen, s kôvé ne váljon

s én gyógyulok -- vagy az lennék, amit

elhinni nem tudok? Nehányan

hóban, mások futóhomokban, szirteken,

magában vagy sokadmagával, ám ott

küzd, küzd, küzd mind, hogy még élet legyen,

ahol eddig halál volt.

,,Aki önnön dühének martaléka,

külsô erôk játékszere; ha lábát

megveti a türelem, türelem,

türelem földjén, ez már tett vagy

szépség!'' A harcban védelem,

legeslegerôsebb pajzs

a harcosnak. Mert árvaház a föld. Sosem jön el hát

kínok nélkül a béke?

Jajongó haldoklók nélkül, akik hiába

várnak irgalmat? Ó, te

elnémult test a porban, nem bírok,

és rád kell néznem. Ha e nagy agóniák, ha

e sok-sok haldoklás, békén viselt seb

vérontás -- ez az ára,

ez tanít élni minket,

semmi nem volt hiába.

Ó, gyûlölettôl megkeményedett szív,

sorsod a rozsda, vasszív!

Nincs háború, amely ne bennünk

dúlna -- s én harcolok, míg

le nem gyôztem magamban azt, ami

háborút szít, bár benne sose hittem.

Ó, én bûnöm: Júdásként

lélekben lenni rest!

Örök csupán a szépség,

mulandó por a test.

Rakovszky Zsuzsa


Thomas Hardy: Végzet

Ha bosszuló Isten kiáltozik

kárörömmel: ,,Teremtmény odalenn,

tudva tudd, szenvedésed mámorít,

s ha vesztsz szerelmet, nyer gyûlöletem!'',

tûrném halálig rezzenéstelen,

edzene a méltánytalan harag,

s megkönnyülnék, hogy kínomat nekem

Ô rendelte, nálam Hatalmasabb.

Nem így van. Az öröm miért halott,

s jó föld a reményt mért nem élteti?

Véletlen ront meg esôt és napot,

Idô kéjért kockáz, s a jajt veti.

E két Vak kész lett volna hinteni

örömöt rám, éppúgy, mint bánatot.

Kiss Zsuzsa


Jorge Luis Borges: Töredékek egy apokrif evangéliumból

3.	Szerencsétlenek a lelki szegények, mert a föld alatt is ugyanazok lesznek, akik most a földön.
4.	Szerencsétlenek a sírók, mert nyomorult szokássá vált bennük a sírás.
5.	Szerencsések azok, akik tudják, hogy a szenvedés nem mennyei dicsôség.
6.	Nem elég utolsónak lenni ahhoz, hogy egyszer elsô legyünk.
7.	Boldog, aki nem ragaszkodik ahhoz, hogy igaza legyen, mert senkinek sincs igaza, és mindenkinek igaza van.
8.	Boldog, aki másoknak megbocsájt, és az is, aki megbocsájt magának.
9.	Jó a jámboroknak, mert sose keverednek viszályba.
10.	Jó azoknak, akik nem szomjazzák az igazságot, mert tudják, hogy kegyes vagy kegyetlen sorsunk a véletlen mûve, amely kifürkészhetetlen.
11.	Szerencsések a könyörületesek, mert szererencséjük a könyörületesség gyakorlásából ered, és nem a jutalom reményébôl.
12.	Szerencsések a tisztaszívûek, mert ôk látják az Istent.
13.	Jó azoknak, akik igazukért üldöztetést szenvednek, mert emberi sorsuknál fontosabb nekik az igazság.
14.	Senki se a föld sója, senki, élete egyetlen pillanatában sem az.
15.	Csak gyulladjon fel a lámpafény, ha senki nem látja is. Isten meg fogja látni.
16.	Nincs az a parancsolat, amit meg ne lehetne szegni, az se, amit én hirdetek, és az se, amit a próféták hirdettek.
17.	Aki az igazáért ölt, vagy azért, amit az igazának érzett, nem vétkes.
18.	Az emberek cselekedetei nem érdemelnek se poklot, se eget.
19.	Ne gyûlöld ellenségeidet, mert ha így teszel, mindenképpen a rabja lész. A gyûlöleted soha nem lehet jobb a békességednél.
20.	Ha jobb kezed megsértene, bocsáss meg neki; te vagy a tested és te vagy a lelked, és oly nehéz, ha nem lehetetlen, megvonni köztük a határt...
24.	Az igazságot se vidd túlzásba; nincs ember, akinek egy nap leáldoztával ne lett volna többször is oka hazudni.
25.	Ne esküdj, mert minden esküvés dagályba fullad.
26.	Állj ellen a gonosznak, de félelem és harag nélkül. Aki a jobb arcodat megüti, odanyújthatod neki a másikat, csak félni ne félj tôle.
27.	Nem bosszúról és bocsánatról beszélek; az egyetlen bosszú és az egyetlen bocsánat a felejtés.
28.	Ellenségeiddel jót tenni igazság mûve is lehet, és nem is nehéz; de szeretni ôt az angyalok dolga és nem az embereké.
29.	Ellenségeiddel jót tenni a legjobb módja annak, hogy hiúságodnak hízelegj.
30.	Ne halmozz fel aranyat e földön, mert az arany a tétlenség atyja, az pedig a szomorúságé és unalomé.
31.	Gondold azt, hogy a többiek az igazak, és ôk is lesznek azok; s akkor, ha nem így lesz, nem te maradsz tévedésben.
32.	Isten nagylelkûbb, mint az emberek, és más mértékkel fogja mérni ôket.
33.	Adj szentséget a kutyáknak, szórd gyöngyeid a disznók közé; fontos, hogy adj.
34.	A keresés öröméért keress, ne a megtaláláséért...
39.	A kapu választ, nem az ember.
40.	Ne gyümölcseirôl ítéld meg a fát, se mûveirôl az embert; ezek rosszabbak is, jobbak is lehetnek nála.
41.	Semmi se épül sziklára, minden csak homokra épül, de a mi dolgunk úgy építeni, mintha a homok szikla lenne...
47.	Boldog a szegény, akiben nincsen keserûség, és a gazdag, akiben nem lakik gôg.
48.	Boldogok a bátrak, akik egy lélekkel tudják fogadni a vereséget és a pálmát.
49.	Boldogok, akik emlékezetükben tartják Vergilius vagy Krisztus néhány szavát, mert ezek fénybe borítják napjaikat.
50.	Boldogok a szeretettek és a szeretôk, mindpedig azok, akik meg tudnak lenni szerelem nélkül.
51.	Boldogok a boldogok.
	Somlyó György


Pablo Neruda: Gothama -- Krisztus

Isten nevét és fôként azét, aki ôt képviseli;

akit szöveg és szájhagyomány Jézusnak vagy Krisztusnak

hív,

használták, elkoptatták, aztán ott hagyták

az életek folyópartjain,

akár valami puhatestû üres kagylóhéját.

De azért e szent és vértelenített

neveket, e megsebzett szirmokat,

a szeretet és félelem óceánjának egyenlegét

érintve valami mégis megmarad: egy agátkô ajak,

egy színeváltó nyom, amely még megrezzen a fényben.

Miközben szájukban Isten nevét forgatták

a legjobbak és a legrosszabbak, a tiszták és a piszkosak,

fehérek és feketék, a vérrel bemocskolt gyilkosok

éppúgy, mint a napalmban ellobbant arany áldozatok,

miközben Nixon Káin-kezével

megáldotta azokat, akiket halálra ítélt,

miközben egyre kevesebb és kisebb isteni nyom maradt

a tengerparti fövenyen,

az emberek kezdték tanulmányozni a színeket,

a méz jövôjét, az uránium jelét,

bizalmatlanul és reménykedve kutatták a lehetôséget,

hogy egymást megölhessék és ne ölhessék, sorokba szervezôdjenek,

tovább léphessenek, korlátaikat szüntelen ledöntsék.

Mi, akik e korokat szánkban a vér és romok

füstjének, halott hamunak ízével lépdeljük át,

és tisztánlátásunkat elveszíteni se tudtuk,

gyakran állunk meg Isten nevénél,

gyöngéden emeljük magasba, mert emlékeztet

az elôdökre, az elsôkre, akik kérdezni kezdtek,

akik rátaláltak a himnuszra, amely a bajban egyesítette ôket,

és most látva a tört, üres vázat, melyben lakozott,

megérezzük még azt a lágy, finom lényeget,

amivel jóság és gonoszság élt és visszaélt.

Somlyó György


Valerij Brjuszov: A tékozló fiú

A tékozló fiú, aki jussáért lázadt,

meglátva messze a drága szülôi házat,

fejét lehajtva zokogott...

Puskin

Csak a folyón kell átalérni,

s a szülôi ház int felém.

És mint ama bibliabéli,

lerogyok sírva küszöbén.

Hittel teli indultam útnak:

mint jó íjászt vadas vidék,

álomképek, hetérák hívtak,

és Sion-hegyi bölcs igék.

Amit álmodtam, mind enyém lett,

mindent láttam, ízleltem én,

szerelmi máglyán szívem égett,

és agyam bölcs szavak tüzén.

Eltékozoltam mind a jussom,

kiittam mérgek serlegét.

Ó, jaj, a tolvaj hova fusson?

Elrejtett az erdô, a rét.

Áldottam ringató magányom:

lágy lepel volt az éjszaka,

az ezüst harmat a fûszálon

megkínzott lelkem balzsama.

S egyszerre érthetetlen-messze

lett az a hajlék énnekem.

Ott állt a parti ködbe veszve...

Fölötte foszló füst-selyem...

Gyermekkorom gyönyörû táján

ott áll és hív és integet...

De én az élet lakomáján

szétszórtam minden kincsemet.

Ó, hogyha még egyszer lehetne

bátran s nyugodtan élni itt,

s inni, inni mindent feledve

az élet áldott perceit!

Rab Zsuzsa


Milan Rakic: Elhagyott templom

Pec környékérôl

Krisztus a keresztfán ódon oltárképen.

Átvert szíve vére tört bordákra serkedt.

Ajka, szeme rémült végtusa jegyében;

feje köré dicsfény vert ezüstje dermed.

Fôrend s köznép jámbor adományaképpen

kincses nyakfüzére bágyatagon reszket

óarany merített mívû keretében,

debári ötvöskéz mit remekbe metszett.

Így csüng elhagyatva puszta szentélyében.

S míg az éj borongva hullong s észrevétlen,

s baglyok szeme leskel prédadús homályba,

boltívek magányát vámpírok kavarják,

Krisztus döbbenettel tárja csüggedt karját,

híveire várva, várva mindhiába.

Dudás Kálmán


Oszip Mandelstam: A félelemnek zuhanás a társa

A félelemnek zuhanás a társa,

a semmi érzése a rettenet.

Odafentrôl követ elénk ki vet --

por törvénye a követ nem igázza?

Szerzetes-lépted merev ritmusára

a kô-udvar hányszor megméretett --

elnagyolt álmok és macskakövek:

halálvágy, lendület csontjukba zárva...

Légy átkozott, csúcsíves menedék,

hogy vándorod szédülettel igézed,

és tûzhelyeden víg faláng nem ég!

Hány ember él az örökéletért?

Pedig akit a perc visszfénye éltet,

a háza ing, s félelmes sorsot ér meg.

Pór Judit


Pierre Emmanuel: Megváltás

Vérem oly vakmerôn zúdult az örök égbe

hogy szinte egybeforrt a testeddel a testem

Krisztus!

ó súlyosabb test mint e föld fehérség

el nem viselhetô s olyan mélyre sugárzó

hogy maga a vak éj kristállyá dermed és

szörny vázként villog a csupasz emlékezet!

És ím az Arc a mély öröklét távolát

gyöngyözve -- ó soha ki nem meríthetô

mélység s mint az idô végtelen - ím az Arc

megnyílik, kút ahol a meztelen Halál ring:

bûnös és istene egy képpé ötvözötten

s átszegzett istenem bûnös keresztje isten

testére magam is ráverve vetem árnyam

szent bárd! a vén világ testérôl leszakadt

Krisztus, lázálomul a föld fölé toronylón, --

bûnében szüntelen halált halok homályos

vétke váltságaként holt istenem fölött

jajongok s vágyom a bûnt újra hogy a vérzô

szent Szerelem örök keresztfája lehessek.

Rónay György


Dàmaso Alonso: A vér

Beutaztam immár a félvilágot,

s az eget hasító géprôl idegenül bámultam a tengert, a földet.

Mindenütt a vér ijesztô látomása.

Magamat faggattam: hogyan? miért?

s alá akartam szállni, hogy megérintsem ama vörös köpenyt:

talán nem is meztelen vér az

(talán csak földreloccsant

meteor).

De nem, mert vér, vér, vér volt, amit láttam.

Fölszirénázott agyamban

a rémület s hadonásztam: álljon meg az a lélektelen, zúzmarás szárnyú bádog-madár! --

de csak vergôdtem tehetetlenül,

fölfeszítve, ott, a magasság keresztfáján

viasz-utitársak közt, akik Life-jukat olvasgatták,

s albínó pilóták közt, akik zavarodottan néztek.

Szálljunk le, szálljunk le: riadó!

Hatalmas Amazonasok vért hömpölygetnek a tengerekbe.

Nagy mellékfolyók tajtékos, vörös lével itatják e  fékezhetetlen Amazonasokat.

Vékonyka skarlát folyók kúsznak elôre kísértetiesen (mint a lázmérô higanya).

Vörhenyes, gôzölgô áradatok kószálnak bôgve,

szabadon, patakokat keresve, hogy kitombolhassák rajtuk dühüket.

Vér, vér,

egyetlen vérhálózat lepi el a földet.

Hol a forrásai? Látni akarom a forrásokat.

Uraim, álljanak meg, álljanak meg az istenért, le kell szállni!

Le kell szállnunk, most azonnal.

A vér özönvize tántorog, zajdulva a földön,

és én meg akarom tudni, kik ontják a vért,

miért ontják és minek a nevében ontják.

Ó, nagy Isten, add nekem a te igazlátó szemeidet,

mert az igazságtalanság elpoklosította a világot.

Te nem teremtettél gazságot, tudom; valaki más alkotta meg azt.

Valaki más az igazságtalan itt, és nekem most látnom kell ez álnok arcvonásait;

látnom kell a hazugság riasztó-sárga forrásvidékét.

Riadó, szemeim, riadó!

Látni akarom, miféle karok fojtogatják az Isten

igazságát, s miféle szájak tépik szét eszményeit.

Csoóri Sándor


Pierre Jean Jouve: Emésszétek szemeimet

Emésszétek szemeimet homállyal. Pusztítsátok

Szembogaram szakadatlan megkísértését.

Rontsátok a szépségek ez embertelen hatalmát,

Mely fegyveres szavakkal támad és sokféle szenvedéllyel

S puszta marad nyomában a szív mint hangás sík a halál után,

És öregebb a szomorúság és keserûbb a tiszta tekintet

És vádol kárpitja elôtt a fekete fekete éjszakának.

Lator László


Fernando Pessoa: A szörnyû éjszakán...

A szörnyû éjszakán, mely minden éjszakák természetes szubsztanciája,

az álmatlanság éjszakáján, mely minden éjszakám természetes szubsztanciája,

fölidézem, ólmos fáradtság közben fennvirrasztva,

fölidézem, amit tettem s amit tehettem volna életemben.

Fölidézem, s közben szorongás

tölti el egész valómat, miként a testben terjedô hideg vagy félelem.

Ami múltamból helyrehozhatatlan, az ám a hulla!

Minden más hulla káprázat lehet.

Minden halott élô lehet másvalahol.

Múltam minden pillanata fennmaradhatott valami más világban,

tér és idô káprázatában,

csalókaságában az elmúló idônek.

De ami nem voltam soha, amit sohase tettem, amirôl nem is álmodtam soha,

amirôl most látom be csak, hogy meg kellett volna tennem,

amirôl most látom csupán világosan, hogy meg kellett volna történnie,

az csakugyan halott, halottabb minden isteneknél,

azt -- s bennem voltaképp az volt a legjobb -- az istenek sem tudják feltámasztani...

Ha egy ízben

nem jobbra fordultam volna, de balra,

ha egy alkalommal

igent mondottam volna nem helyett, avagy nemet igen helyett,

ha beszélgetés közben

kiejtettem volna a mondatokat, melyeket most félálomban formálgatok,

hogyha így történt volna mindez,

más ember volnék most, s tán az egész világ is

mássá lett volna észrevétlenül.

De nem a visszavonhatatlanul elveszített irányban indultam el,

nem arra fordultam, nem is akartam, és csak most látom ezt,

nem mondtam igent vagy nemet, s hogy mit nem mondtam, csak most jövök rá;

az elmulasztott mondatok pedig csak most támadnak föl belül

világosan, egyszerûen s változhatatlanul,

mikor már rég lezárult a beszélgetés,

és a téma kimerítve...

Mégis most fáj csak, ami nem volt, és ezután se lesz.

Az elmulasztottat megvalósítani nincsen remény

a metafizikai rendszerekben.

Lehet, hogy egy másik világba álmaimat magammal vihetem,

de magammal vihetem-e, amit álmodni elfeledtem?

Igen, a megvalósulatlan álmok, azok ám az igazi hullák!

Szívembe temetem ôket örökre, minden idôkre, minden világegyetemekre,

ezen az álmatlan éjszakán, ahol nyugalom vesz körül,

mint oly igazság, melyhez nincs közöm,

s künn a holdfény, mint a hozzá nem férhetô remény, számomra láthatatlan.

Kálnoky László


Paul Celan: Késôn és mélyen

Mint az arany szavak, álnok a közelítô éj.

Mi a némák almájába haraptunk.

Tesszük a dolgunkat, nem bízzuk a csillagainkra;

hársfáink ôszében, mint eszmélô zászló vöröse, állunk,

de küldöttei, láng-jövevények.

Esküt mondunk, esküt az új Krisztusra: por frigyesüljön a porral,

madarak vándorsaruval,

grádiccsal a vízben a szívünk.

Mondjuk a szürke homok szent esküszavát a világnak,

mondjuk szívesen,

álomtalan alvás ormairól mondjuk harsányan az esküt,

és lengetjük dérverte haját az idônek...

S ôk szólnak: káromlás szavatok!

Rég tudjuk: igaz.

Rég tudjuk: igaz -- de ki bánja?

A halál malmában az ígéret lánglisztjét ôrölitek ti,

táplálni atyánkfiait --

Lengetjük dérverte haját az idônek.

Ti szóltok: káromlás szavatok:

Jól tudjuk: igaz,

ránk szálljon a vétek.

Szálljon az intelmes jelekért a fejünkre a vétek,

jöjjön a hörgô tenger,

páncélban a visszalökô szél,

az éjféli nappal,

jöjjön a még-soha-nem-volt!

Jöjjön egy ember a sírból.

Lator László


René Guy Cadou: Ördögi kísértet

-- Clovis -- szólt az anya -- mi bajod kis palántám?

-- Sátánt láttam anyám földbôl bújt ki a Sátán

-- Ördög ilyenkor ej! ez aztán fura ám

   Leittad magadat almaborral talán?

-- Esküszöm neked az életedre anyácska

   Csak szörpöt ittam és tiszta vizet utána

-- Jól van fiam de tán szaladtál egy nagyot

   S lüktetô meztelen szívedet láttad ott

-- Nem szívem láttam ott hanem pár vörös üstöt

   Kígyókat lángokat s villant egy vörös üstök

-- A tó partján a fûz alatt jártál-e hát

   Ahol tavasszal a szeszfôzô üt tanyát?

-- Ó anyám tudom én milyen szagú a forró

   Csalánnál égetôbb kisüsti papramorgó

   Nem jártam én a tó partján sem odalenn

   Úgy jött a véremen keresztül hirtelen

   Mint ostorpattanás mint búgócsiga forgón

   Sátán volt az anyám a Sátán volt ha mondom

-- Jó! -- szólt keresztapó -- hozzátok hát a fejszém!

   De hipp-hopp a gyerek pompás ruhában elszállt.

Rónay György


Charles Péguy: A gazda és a vendég

Értem, mondja az Úr, nagyon is értem, ha valaki lelkiismeret-vizsgálatot tart.

Ez kiváló gyakorlat. De nem kell visszaélni vele.

Egyenesen ajánlatos. Nagyon helyes.

Minden, amit ajánlanak, nagyon helyes.

Ráadásul nem pusztán csak ajánlják. Hanem elô is írják.

Tehát nagyon helyes.

Nos, ágyban vagytok. De mármost mit jelent, hogy

lelkiismeret-vizsgálat, meg hogy lelkiismeret-vizsgálatot tartotok?

Ha azt jelenti, hogy arra a sok ostobaságra gondoltok, amit napközben elkövettetek, és fölidézitek magatokban azt a sok butaságot, amit napközben mûveltetek,

Mindezt, a megbánás érzésével, vagy hogy ne mondjam, töredelmesen,

De legalábbis bûnbánattal, amit nekem ajánlotok: nos, akkor jól van.

Elfogadom a bûnbánatotokat. Derék emberek vagytok, jó fiúk.

De ha azt jelenti, hogy egész éjjel a nap minden hálátlanságát bolházzátok és szemeljétek,

A nap minden lázát, minden keserûségét,

Ha azt jelenti, hogy éjszaka a nappal keserû bûnein rágódjatok,

Keserû lázaitokon, sajnálkozástokon, bûnbánatotokon és még keserûbb lelkifurdalástokon,

S ha azt jelenti, hogy pontos leltárt akartok vezetni bûneitekrôl,

Minden ostobaságotokról és minden balgaságotokról:

Nem, bízzátok csak rám az Ítélet Könyvének vezetését.

Talán még nyertek is vele.

S ha azt jelenti, hogy számlálni akartok, kiszámítani, számba venni, latra vetni, mint egy közjegyzô, mint egy uzsorás, vagy mint a vámos,

Vagyis mint egy adószedô,

Vagyis mint az, aki az adót beszedi:

Hagyjátok ezt a mesterséget inkább énrám, és ne mûveljetek olyasmit,

Amit mûvelni semmi szükség.

Bûneitek olyan értékesek talán, hogy jegyzékbe kell venni és leltárba kell szedni ôket,

És rangsorolni és kôtáblákon számon tartani

És bevésni és megszámlálni, meglatolni, lajstromozni,

És összefoglalni és újra átböngészni és megint számba venni?

És örökké mérlegelni és méregetni

És megemlékezni felôlük, nem is tudom miféle kegyelettel?

Ahogy mi kötünk örök kévéket a mennyben,

És imádságos-zsákokat és érdem-zsákokat,

Meg erény-zsákokat és kegyelem-zsákokat örökkévaló csûrjeinkben,

Szegény, gyarló utánzók, csak nem akartok nekiállni,

Kétbalkezes utánzók, fonákjáról-utánzók,

Csak nem láttok neki, összekötözni minden áldott este

Aznapi szörnyû bûneitek szánalmas kévéit?

Ha csak azért is, hogy elégessétek ôket: még akkor is túlzás.

Nem éri meg a fáradságot.

Semmi értelme sincs.

Egy kicsit túl sokat gondoltok a bûneitekre.

Jobban tennétek, ha azért gondolnátok rájuk, hogy ne kövessétek el ôket,

S akkor, fiam, mikor még van idô rá, amikor még nincsenek elkövetve. Jobb lenne, ha akkor viszont egy kicsit többet gondolnátok rájuk.

De esténkint ne kössetek nekem ilyen haszontalan kévéket. Mióta köti kévébe a szántóvetô gazda A konkolyt és tarackot? Kévébe, barátom, a gabonát kötik

Ne vezessétek ezeket a számadásokat és névjegyzékeket.

Ez túlzott kevélységre vall.

Túl sok huza-vona. Es túl sok irka-firka. Ha a zarándok, az utas, a vendég

Sokáig vándorolt az út sarában,

Mielôtt átlépi a templom küszöbét, gondosan megtörli a lábát.

Mielôtt átlépi a küszöböt,

Mert igen tiszta.

S nem való, hogy a templom köveit bemocskolja az út sara.

De ha egyszer végzett vele, ha egyszer megtörölte lábát, mielôtt belépett,

Nem nézi, miután belépett, mindegyre azt, hogy vajon jól lábat törölt-e,

És nem folyton csupán a lábával törôdik.

Mert ha egyszer belépett, nincs szíve már, nincs szeme már, nincs szava már,

Csak az oltár számára, ahol Jézus teste

És testének emléke és várakozása

Világlik mindörökkön.

Elég, hogy az utak sara ne lépje át a templom küszöbét.

Elég, ha mielôtt átlép a templom küszöbén, jól megtörli a lábát.

Szép tisztán, gondosan, annak rendje-módja szerint, és ne beszéljünk róla többet.

Nem beszélünk folyton a sárról. Ez nem tiszta beszéd.

Behurcolni a templomba a sár emlékét, és bevinni a sarak gondját,

A sáron rágódást, a sár gondolatát:

Ez annyi, mint bevinni a sarat a templomba.

Márpedig a sár ne lépje át a templom küszöbét.

A vendég, ha megérkezik, egyszerûen törölje meg a lábát, mielôtt a vendéglátó házába lép,

Hogy tisztán léphessen be, tiszta lábbal, s utána aztán

Ne járjon az esze minduntalan a lábán, meg a sáron, ami rajta volt.

Nos, ti a vendégeim vagytok, mondja az Úr, és fölérek az istennel, aki a vendégek istene volt.

Vendégeim és gyermekeim vagytok, mind, akik templomomba jöttök.

Vendégeim és gyermekeim vagytok, mind, akik éjszakámba jöttök.

Templomom küszöbén s éjszakám küszöbén töröljétek meg a lábatokat, és többé ne beszéljünk róla.

Tartsatok lelkiismeret-vizsgálatot, de mindez csak annyi legyen, mint a lábatok megtörlése,

S ne legyen semmiképp ellenkezôleg,

A sár behurcolása a templomba, s az úti sár emlékének behurcolása.

Ne legyen éjszakám fölséges küszöbének

Sár foltjaival, mocskos nappali

Útjaitok sarával szennyezése.

Esténkint tisztálkodjatok meg. Ez a lelkiismeret-vizsgálat:

ez a tisztálkodás. De az ember nem tisztálkodik állandóan.

Legyetek, miként a zarándokok, aki a szenteltvízbe mártja ujját, amikor a templomba lép,

S keresztet vet magára. Utána belép a templomba,

S nem mártogatja folyton a szenteltvízbe ujját.

Egyébként a templom nem csak szenteltvíztartókból áll.

Van, ami kívül van a küszöbön. És van, ami a küszöbön van. És van, ami belül van, bent a házban.

Egyetlen egyszer kell belépni, nem pedig folytonosan ki-be járni.

Legyetek, miként a zarándok, aki nem nézi már, csupán a szentélyt,

És nem hall semmi egyebet,

S nem látja már csupán az oltárt, melyen annyiszor áldozták föl fiamat.

Kövessétek ezt a zarándokot, aki már nem lát semmi egyebet,

Mint a fiam fényének ragyogását.

Mint a házamba, úgy lépjetek éjszakámba. Mert ezt tartottam fönn magamnak arra,

Hogy házigazda legyek benne.

S ha mindenáron föl akartok ajánlani nekem valamit

Este, amikor lefeküsztök,

Adjatok hálát mindenekelôtt

Mindazért, amit tettem értetek,

A rengeteg jótéteményért, amivel napról napra elhalmozlak,

És ma is elhalmoztalak.

Ekôször mondjatok köszönetet, ez a legfontosabb,

Legsürgôsebb és legméltányosabb.

A lelkiismeret-vizsgálat ez után

Ne legyen több, mint egyszeri tisztálkodás,

S ne legyen semmiképp mocskok és foltok untalan hánytorgatása.

A tegnapi napnak vége, fiam, gondolj a holnapira.

S üdvösségedre, mely ott vár a holnapi nap végén.

Mert ami a tegnapot illeti: arra bizony már késô. De a holnapra még nem az,

És nem késô az üdvösségre sem, ami ott vár a holnap végén.

Tegnap már nincsen üdvösséged. De holnap még lehet.

A tegnap megtörtént. De még nem történt meg a holnap:

a holnapot még meg kell tenni,

Az üdvösséggel együtt, ami ott vár a holnap végén.

Üdvösséged nem a tegnap felé van, az üdvösség mindig holnap felé van.

Bûneitekre gondoljatok kissé kevesebbet, ha már elkövettétek ôket,

S gondoljatok rájuk egy kicsit többet, mikor elkövetitek ôket.

És mielôtt elkövetnétek ôket.

Ez, mondja az Úr, hasznosabb lesz.

Ha már elkövettétek ôket, ha már megvannak: akkor késô.

Nem ugyan a töredelemre,

Hanem arra, hogy ne kövessétek el ôket,

S ne követtétek légyen el.

Ha már átkeltetek a bûneiteken, mondja az Úr, hegymagasságra dagasztjátok ôket.

Pedig mikor éppen átkeltek rajtuk, akkor kellene látnotok, hogy valóban hegyek, és iszonyúak.

Ti utána vagytok erényesek. De legyetek erényesek elôtte,

És közben.

Az óra, ha üt, már el is ütött. A nap, ha letellik, már el is telt. Csak a holnap marad, és a holnaputánok,

És nem maradnak azok sem sokáig.

Ezért lelkiismeret-vizsgálatotok, a bûnbánattal egyetemben

Ne legyen megmerevedés, ne legyen hátrahôkölés,

Kemény szájú, nyakas nép,

Legyen inkább kézhezjuhászás, s a lelkiismeret vizsgálata, bûnötök bánata, és akár legkeserûbb töredelmetek

Legyen békítô bánat, szerencsétlen gyermekek, s a könyörület töredelme,

A rám hagyatkozásé és a lemondásé

(A lemondásé magatokról).

De ismerlek benneteket, mindig egyformák vagytok.

Inkább meghoztok bármilyen nagy áldozatot értem, föltéve, ha ti választjátok meg, hogy mi legyen.

Inkább meghoztok bármilyen nagy áldozatot értem, föltéve, hogy ne az legyen, amit tôletek én kívánok.

Mintsem olyan kis áldozatokat, amiket én kívánnék tôletek.

Ilyenek vagytok, ismerlek benneteket.

Mindent, akármit megtennétek értem, kivéve azt a kis lemondást magatokról,

Ami az én számomra minden.

Legyetek végre már mint az ember,

Ki csónakban ül a folyón,

S nem evez szünet nélkül,

Hanem idônként rábízza magát az árra.

Így bízzátok rá ti is néha

Csónakotokat s magatokat az idôre,

És árján lépjetek be bátran

Az éj hídjának ívei alá.

Rónay György


Pierre Emmanuel: Bûnvallomás

A testem már nem nô tovább

De napról napra nô az árnyam

Tétova emlék járja át

Lengô lidérc a sírhomályban

Kettôs bennem a pillanat

Egyik fele fény másik árnyék

Imádkozom és azalatt

Szennyes álmokkal cimborálnék

Amíg az arcom csupa nap

Hátam lepráját rejti éppen

S mintha nem tudnám álmomat

Hol nélkülem hentereg énem

Nyílt vagyok s hazug végtelen

Züllött vagyok és tiszta közben

Szeretve sincs szeretetem

Azé vagyok amit megöltem

Több mint hétszer öt év után

Nem tudom létezem-e itt ma

S múltam nô vagy a semmi tán

Zsigereimben mint a ciszta

Feledés-súlyom mind nagyobb

Hinnem kell-e tehát hogy éltem

Egyszerre voltam és vagyok

Vagy idôm ömlô lávaképpen

Már folytában megdermed és

Nem marad emléke se ránca

S nincs rajta egy sóhajnyi rés

Mint semmi-sorsom tanúsága

De tán jô a Végnap ott

Az örök léttúli jelenben

E szüntelen megtagadott

Én megsûrûdve létre serken

Hibátlan élû penge én

Igazság rád hagyatkozom csak

Minden tetteim szövetén

Te metszed szét a jót s a rosszat

Lényemben magát szégyenem

Naponta jobban belerágja

Fölébreszti a kegyelem

Félelmesen sujtó csapása

Bár meghozná egy nap nekem

Szégyenemben a Lét szerelmét

S belé merülve teljesen

Benne végleg magamra lelnék

Rónay György


Robert Lowell: Dies Irae

A harag e napján, mikor a Sátáné vagyok,

a gyermektelen szibarita konca --

a Mi Istenünk itt jár velem, beszél velem,

álmomban, mennydörgésben, szélben és idôben;

szíjat hasít a szélbôl és torkomra forrasztja a szót

és meztelenül ûz az egyetlen úton...

Te, aki megváltod a megváltásra szorulót; kinek

legmúlóbb haragja is bitanggá teszi hitem,

a semmibôl jöttél a földre értem,

ellenségem számos, barátom kevés --

milyen gyakran találsz rám, Isten, s halsz értem halált?

Valaha odanézett a Mi Urunk s látta, hogy jó a világ --

kezében tartott minket Isten, a kezében;

a létet kivéve minden a nem-létre mutat.

Orbán Ottó


Alekszandr Blok: Hóförgeteg örvényesen

Hóförgeteg örvényesen

szalad az úton, megforog.

Valaki mellém lép, kezem

megfogja, némán mosolyog.

S már vezet is, már látom is:

gránitfalak közt zúg az ár.

Szalad a víz, dalol a víz,

susog a víz -- pokoli száj!

Elôrelépek -- s visszaránt

a bizonytalan borzadály.

Egyetlen lépés kell csupán,

s a jég moraj magába zár.

Suttog a hang: ,,Ne menekülj!''

S akarni nincs akaratom.

,,Lelked tisztábbá lényegül,

ha meg tudsz halni szabadon!

Tudd meg, tudd meg: nincs édesebb

a mély hideg titkainál.

A hideg ár, nézd, int neked,

örök ifjúságot kínál!''

Kísértô, átkozott, bocsáss!

Bárhogy gyötörsz is, nem teszem!

Mezôbe, éjbe, zúzmarás

fûz sûrûjébe rejtezem!

Leghatalmasabb hatalom,

ott rajtam nem vehetsz erôt,

s mindennél fájóbb fájdalom

hôkölteti a tévedôt!

Lator László


Oszip Mandelstam: Ôsz mord homálya

Ôsz mord homálya -- rozsdás vas -- csikordul,

zeng, emészti a húst iszonyúan...

A Krôzus-kincs, a kísértés kicsorbul

szomorúságod pengéjén, Uram.

Mint kit imbolygó kígyó kínoz, ímhol

vagyok, merô gyötrôdés, remegés.

Megcsömörlöttem bensô hurkaimtól,

nem kell a Múzsa és a józan ész.

A fortélyos tagadásnak mi haszna

gubancát szétszálaznom-bontanom?

Nincs pontos szó vallomásra s panaszra,

és serlegem sekély s nehéz nagyon.

Mért élni? Tekeregve-gomolyogva

táncol a beteg kígyó, imbolyog

érdes sziklán, öntestét körbefogja,

s egyszerre csak elernyed s visszarogy.

És mint a rab, kivégzésre várva,

-- dal s látomás villámlik rajtam át --

csak hallgatom, félelmetlen s hiába,

vas szisszenését, szél sötét jaját.

Lator László


A HALÁL KERTJEI


Jules Supervielle: A halál kertjei

A halál kertjei, dús fákkal népesülten

legélôbb vágyaink élik tovább örökkön,

mély, föld alatti bú nyer formát ott a fûben,

mert halni gyönge volt, amíg fönt élt a földön.

Hajnalka, mily bús koponyának

kelyhébôl nôsz ki, kék virág,

és honnét jô a kín, a bánat,

mely e tüskében üt tanyát?

Mert nincs oly halk gondunk-bajunk,

melyre a jó föld írt nem adna,

s szívünket is, ha meghalunk,

szelíd pólyákkal betakarja.

De csonka lét, te megtörött, ki

szeretnél ismét talpra szökni

és új szívet kutatsz vadul

a régi lángnak otthonul:

hagyd abba, más az üdv, amit már

a ringó rózsa kelyhe kínál

hûs éjjelén, midôn a harmat

könnyétôl újton újra sarjad;

és ezt se tedd: ezen s azon

bánkódni, mint dohogva nemrég;

próbáld meg, oldódj föl a gyengéd

növényvilágban szabadon;

ne húzódozz, ne légy mogorva,

barátod mind e földi forma;

bízz bennük; szíved végre hát

egészen megadja magát.

És lám, a régi sok bolondság

ezer fûszállá változott át,

és íme, hajdan hôsi kedved

most mint egy fának ága reszket.

A vad halál nyílt, páni gondja

átlényegült a lenge lombba,

rá gyönge szél suhan le, és

ragyog a megelégedés.

S most itt él, gyökerek s koronák szövedéke,

e szép kert, s emberibb, mint a sikoltó város,

s olykor egy óriás szarvas szökik föléje,

s mögötte a homály csillagokkal virágos.

Rónay György


Janko Jesensky: Krizantémok

Múlnak a napok, hetek szállanak.

Óh, csendes hûs éj, mondjad, súgd fülembe:

ez ôszön lesz-e az a pillanat,

mely visszaindít szép szülôföldemre,

hol láthatom majd, mily fehéren fakad,

boglyas krizantém-fejecskék ezerje,

s ôt is, párjukat, virágszálamat

ismét boldogan tûzhetem keblemre...?

Hallgatsz, mint holttest élô oldalán,

s élô nem moccan a nagy félelemtôl,

hogy szörnyû mélybe rántod le talán--

s a krizantémokat fönn az ablakán

s ôt, párjukat, ki sóhajtón rebeg föl,

nem látom többé lenn az örök csendbôl.

Darvas János


Émile Verhaeren: November

Erdôkön át utak keresztje

meredezik a végtelenbe.

Mezôkön át országutak keresztje

mered a messzi végtelenbe.

Országutak hideg keresztje

mered fel az ólmos egekre,

míg alant a fasorban egyre

száll, száll a szél a végtelenbe.

Fák és szelek zarándok-serege,

bús, eszelôs fák, vihar lóg az ágakon,

fák, mint a mindenszentek menete,

minden halottak vonulása.

Fák, akik Északon

vívtok a széllel, harangok szavára,

szelek, kik a világ húsába téptek;

ó, harcok, ó, jajok, ó, lélek furdalása,

szívek vonagló kínjai, örvénylô meredélyek!

Itt a november, tûznél didereg,

melengeti csontos kezét a lángban;

ó, fázó holtak, hidegben, hazátlan,

ó, vak falaknak zúduló szelek,

kivetve mindig messzire,

az ismeretlen semmibe.

Ó, szentek neveit zsongó litániák,

s ti messzi fák,

végtelenül emlékeinken át-

meg átvisszhangzó szentelt szózatok,

ó, irgalomért könyörgô karok,

valahol egy égajlra szegezett

Krisztushoz epedô eszelôs ág-kezek.

Itt a november szürke köpenyében,

félve lapul a tûzhely melegében,

szeme a tört ablakon át

döbbenten mered hirtelen a tájra,

úgy nézi, hogy vonaglanak a sárga

messzeségben a szelek és a fák.

Vonulnak szentek, holtak, fák, szelek,

mennek, mennek ôrjítô körmenetben

a hóeséses estéken szüntelen;

mondjátok: szentek, holtak, fák, szelek

mért folynak össze az emlékezetben,

ha megremeg

s lecsap a harang kongó kalapácsa,

s az átkozódó tornyok tompa gyásza

a szürkületben tovarebben?

A lobogó tûzhely mellett november

lámpát lobbant reménykedô kezekkel,

s e láng majd annyi téli esten ég!

S november könyörög megalázkodva, sírva,

az órák gépszívét hogy irgalomra bírja.

De kint csak egyre vasszínû az ég,

jönnek a holtak, szentek és szelek,

s jár az ôrült fák, görcsös ágak

processziója, ez a nagy-nagy körmenet,

vonulva végtelen terein a világnak.

Utak fehérje mint kereszt emelkedik

lapályok közt a végtelenbe,

hegyeken-völgyeken elnyúlva messze-messze

az országutak és roppant keresztjeik.

Rónay György


Edna St. Vincent Millay: Az üres partra térek meg

Az üres partra térek meg, oda

A homokon kis kunyhót építek,

Hol egy-két yardra közelíti meg

A törékeny hínár szélsô raja

Ajtómat, s hozzád nem megyek soha

Vissza, hogy megfogjam a kezedet;

Ahhoz térek, amit megérthetek

És boldogabb leszek, mint valaha.

A szerelem, mely szemedben, a szó,

Mely nyelveden egy percre ült meg, egy

Mindazzal, ami egy percig való,

Dal túlzengi, beszéd nem fogja meg.

De a komor szikla nem változó,

S megtalálom hajdani egemet.

Várady Szabolcs


Jurij Kuznyecov: Mikor fára, kôtörmelékre

Mikor fára, kôtörmelékre

eltemetô homok szitál,

ez a természet ,,feledése'',

nézd el, nem tudja, mit csinál.

Félúton megfuvint a mélység,

ôrizzük utolsó napunk,

bocsásd meg azt, ami majd ér még,

mert eljön, és mi meghalunk.

Pór Judit


Marina Cvetajeva: Nomád sötétbôl

Nomád sötétbôl bomlik elô a világegyetem.

Csavargó-útra kelnek a fák a sötét hegyeken.

Fürt csordul szét olvadt aranyában a bornak.

Vándorló csillagok ablakokon bekopognak.

Medrében visszafelé szökell a vízár...

Aludni, ó, melledre hanyatlani már!

Rab Zsuzsa


Marina Cvetajeva: Eljô a nap

Eljô a nap -- gyásznap! kesergitek --,

és honjavesztett, könnytelen, hideg

szememre majd, a két izgága lángra

reáfagy egy idegen rézpetákja,

s már könnyû arcom eltakarja torz

ikerhuga, a másik szörnyû arc.

Tiéd leszek már, ó, fogadj magadba,

te édességes anyaöl nyugalma!

Látlak-e benneteket odaát?

Keresztet hányva, buzgó-szaporát,

vonultok majd, fekete szônyeg-úton

kezemhez -- most már vissza sose húzom,

kezemhez -- most már érinthetitek,

kezemhez, amely nincs már köztetek.

Ó, élôk, a becézô csóközöntôl

elôször nem huzódom, elôször.

Tetôtôl talpig rám borul puhán

komor pompájú halotti ruhám.

Szégyentôl többé lángban égni nem kell.

Szent ünnepem, húsvétom érkezett el.

Moszkva utcáin hintón vonulok,

s ti botorkáltok utánam -- gyalog.

Útközben meg-megálltok, elmaradtok,

és koporsómra zuhognak a hantok,

és akkor végre álmodnom szabad

magamra zárt magányos álmomat.

S elnyugszik, többé semmit sem kívánva,

Marina, Isten szolgálóleánya.

Rab Zsuzsa


Georges Duhamel: Florentin Prunier balladája

Ellenállott húsz hosszú napon át,

És az édesanyja mellette volt.

Ellenállott, Florentin Prunier,

Mert anyja nem akarta, hogy meghaljon.

Mihelyt megtudta, hogy megsebesült,

Útrakelt a távoli tartományból.

Áthaladt a dübörgô tájakon,

Hol roppant sereg hömpölygött a sárban.

Merev hajzata alatt zord az arca,

Nem retteg senkitôl és semmitôl.

Tizenkét almát hozott egy kosárban

És egy kicsiny bögrében friss vajat.

Egész álló nap ott ül az ágy mellett,

Melyben Florentin várja a halált.

Hajnali tûzgyújtáskor érkezik,

S marad, míg félre nem beszél Florentin.

Kimegy, ha mondják néki: ,,Menj ki'' -- és

Bekötözik a szegény mell sebét.

És ha maradni kellene, maradna:

Nézné keményen fia szenvedését.

Nem hallja tán a kiáltásokat,

Míg vár s cipôje átázik a sárban?

Olyan az ágynál, mint egy házôrzô eb,

Már nem látják se enni ôt, sem inni.

Szegény Florentin sem tud enni már:

A kis bögrében megsárgult a vaj.

Gyötrött ujjai mint a gyökerek

Fia sovány kezére kulcsolódnak.

Eltökélten nézi a sápadt arcot,

Melyen patakban folyik a verejték.

A megfeszített torkot nézi, melybôl

Sípolva szakad ki a lehelet.

Nézi égô, száraz, kemény szemével,

Mely olyan, mint a szikrázó kova.

Nézi és soha nem panaszkodik:

Így édesanya ô, a maga módján.

Szól: ,,Köhögnöm kell, elhagy az erôm''

S ô felel: ,,Tudhatod, hogy itt vagyok''.

Szól: ,,Érzem én, hogy meghalok, anyám''.

S ô felel: ,,Nem, fiam, nem akarom''.

Ellenállott húsz hosszú napon át,

És az édesanyja mellette volt,

Mint vén úszó, ki a tengert szeli,

A víz fölé tartva gyönge fiát.

S egy reggel, mikor elfáradt nagyon már

A húsz éjtôl - hol töltötte, ki tudja? --

Lecsuklott egy parányit a feje,

Elszenderült egy egész kicsi percre;

S gyorsan meghalt Florentin Prunier,

Csöndesen halt meg, hogy föl ne riassza.

Rónay György


Maurice Maeterlinck: Megöltek három kisleánykát

Megöltek három kisleánykát

s nézték szívét a három kisleánynak.

Az elsôbôl boldogság áradt

s amerre csorgott vére végig,

három kígyó sziszegett három évig.

A második szíve vidám csak,

s amerre csorgott vére végig,

három bárányka ugrált három évig.

A harmadikban bú volt, néma bánat

s amerre csorgott vére végig,

három arkangyal állt ôrt három évig.

Kosztolányi Dezsô


Nyikolaj Gumiljov: Olvasóim

Egy vén csavargó Addisz-Abebából

aki sok törzset leigázott,

néger kopjavivôjét küldte hozzám

verssoraimból gyúrt üdvözletével.

Egy ágyúnaszád parancsnoka, hadnagy,

az ellenség heves ágyútüzében

a déli tengeren egy éjjelen át

mondta fel nekem verseimet.

Egy ember, a sûrü tömegbôl,

miután a császár követét lelôtte,

hozzám sietett, kézenragadott,

és megköszönte a verseimet.

Mennyi erôs, gonosz és víg férfi,

mennyi elefántos ember-ölô,

sivatagban szomjan felforduló,

a jég örökös peremén csontrafagyó,

erôs, viduló, gaz bolygónk

mennyi hû szerelme viszi

nyeregtáskában könyveimet,

olvassa ôket a pálmaligetben,

s a süllyedô hajón ottfeledi.

Nem sértem ôket neuraszténiával

langy lelkiséggel nem alázom ôket,

útmutatásukra nagyhorderejû célzást

a lyukas mogyoró tartalmáról nem ejtek.

De midôn golyók fütyörésznek körben,

vagy a hajópárkányt bezúzza a hullám,

én oktatom ôket: nem-félni hogyan kell,

nem-félni hogyan kell s tenni a dolguk!

S midôn az asszony, kinek csoda-arca

a kozmosz egyetlen, gyönyörû kincse,

azt mondja: nem szeretem magát --

én oktatom ôket: mosolyogni hogyan kell,

elmenni hogyan kell s vissza se nézni.

S amikor végsô percük is eljön,

s piros köd ülepszik tekintetükre,

megtanítom ôket, hogy egyszerre lássák

a könyörtelen, édes élet egészét,

az egész otthonos és fura földet,

és hogy egyszerû, bölcs szavakkal

álljanak isten színe elébe,

s várják nyugodtan ítéletét.

Eörsi István


Lucian Blaga: Ti adjatok testet, hegyek

Csak te, te vagy nekem, múló porhüvelyem,

de fehér

s piros virágot fejedre s fürtjeidbe mégse teszek,

mert gyenge porod

tán szûk e hatalmas lélekhez, amelyet

hordasz.

Ti adjatok

testet, hegyek,

felségeset,

más testet, hogy ôrültségem kitombolhassa

magát!

Széles-e-föld, törzsem te legyél,

légy mellkasa ennek az iszonyú szívnek,

légy háza bennem dúló viharoknak,

amforája konok énemnek te legyél!

Az ûrben

hallatszani fog majd dicsô vonulásom,

s szabadon, tüzesen jelenek meg,

amilyen vagyok,

drága földem!

Ha szeretek,

minden tengert felnyújtok az égig,

megannyi szilaj, vad, repesô karokat,

égig:

öleljék,

szegjék meg közepét,

s csókolják meg fényes csillagait.

Ha gyûlölök,

kôszikla-lábam alá taposom

a szegény

jövevény

napokat s mosolygok is én.

De csak te, te vagy nekem, múló porhüvelyem.

Jékely Zoltán


Sylvia Plath: Lázárasszony

Megtettem megint.

Átlag tízévenkint

Egyszer sikerül --

Két lábon járó csoda, bôröm

Mint náci lámpaernyô ég,

jobb lábam

Levélnehezék,

Arcom remek, ránctalan

Zsidó vászon.

Hántsd le a kendôm,

Te hóhéralak.

Elriasztalak?

Az orr, a hibátlan fogsor, a szemüreg?

A savanykás lehelet

Majd eltûnik egy nap alatt.

Gyorsan, gyorsan a hús,

Amelyet lefalt a komor gödör,

Csontomra visszatér,

S én mosolygó asszony vagyok,

Harmincéves ez egyszer --

Mint a macska, meghalhatok kilencszer.

Ez itt a Harmadik.

Milyen gyanús:

Évtizedeket semmisítni meg.

Milliószám a rost.

A mogyoróját majszoló tömeg

Benyomakodik,

Amikor kibontanak --

Kezes-lábas, nagy vetkôzôszám.

Hölgyek, urak,

Van két kezem,

Térdem is ám.

Csont-bôr vagyok holtan,

Mégis, ugyanaz az asszony, aki voltam.

Elôször tízéves koromban

Történt. Baleset.

Másodszor úgy esett,

Nem térek vissza, ha végigbírom.

Lágy kagylótestemen

Erôs záróizom.

De a külvilág vissza, visszavon,

S szedték rólam a férget, mint a gyöngyrakást.

Meghalni

Mûvészet, mint bármi más.

Jól csinálom nagyon.

Jól csinálom, mint egy pokoli malom.

jól csinálom, belülrôl tudom.

Van hozzá hivatástudatom.

Könnyû megtenni, innen a cellafalon.

Könnyû megtenni, hogyha gyökeret versz.

Csak pózolón

Vissza a színre, fényes nappal,

Ugyanoda, a helyhez, az archoz, a nyers,

Unott hanghoz, hogy:

,,Csoda!''

S ez a fejedre rogy.

Ára van,

Hogy a sebeimet megnézd, ára van,

Hogy a szívem hallgatod --

Mûködik maga.

És ára van, nagyon nagy ára van,

Hogy belôlem szó jut, érintés

Vagy vércsepp

Vagy hajcsomó vagy ruha.

Tessék, tessék, Herr Doktor.

Tessék, Herr Hóhér.

Én vagyok a te mûved,

A te értéktárgyad,

Az a színarany baba,

Akit elolvaszt egy sikoly.

Égek és pergek.

Ne hidd, hogy nem értékelem a nagy figyelmet.

Hamu, hamu --

Turkálod, döfködöd.

Hús, csont, nincs ott semmi több --

Egy darab szappan,

Karikagyûrû és

Aranytömés.

Herr Úristen, Herr Lucifer,

Figyelj,

Figyelj.

A hamuból

Egy vörös hajú nô kikel,

És férfit fal, ha férfi kell.

Gergely Ágnes


Anna Ahmatova: Harangszó

Harangszó veri a klastromfalat,

mintha az áldott természet üzenne.

És sápadt arcát kilobbant vizekre

hajtja a szürke szárnyú alkonyat.

Messzi rét fölött fehér csónakok

nem e-világi árnyakat kísérnek.

Órája ez a kétségbeesésnek

s a vesztett hitnek. Kelô hold ragyog.

Rab Zsuzsa


Anna Ahmatova: Hang szólít nevemen

Lefektettem fürtös kicsi fiamat,

vizet merni mentem tópartra,

víg kedvemben fújtam éneket,

ahogy vödröm merítem, mit hallok:

ismerôs hang szólít nevemen,

harang szava szól

kék hullám alól.

Éppígy döngtek Kityezs város ormai,

Szent György-templom nagyharangjai,

Szent Üdvözlet-templom tornyai.

Baljóslatú hangon szólanak:

-- Elmentél a dúló had elôl,

nem hallottad köveink robaját,

nem láttad keserves vesztünket,

de az érted gyújtott gyertyaszál

lobog mégis az Úr trónusán --

mért késlekedet még odalenn,

mért nem öltöd fel már koszorúd?

Liliomod kibomlott éjfelen

megszôve már sarkig érô fátyolod,

mért búsítod vitéz bátyádat,

mért zarándokasszony-hugodat,

szomorítod ölbeli gyermeked?... --

Hogy az utolsó szót hallottam,

elhomálylott minden elôttem,

hátranézek -- házam lángban áll!

Rab Zsuzsa


Georg Trakl: Az eltávozott éneke

Csupa harmónia a madarak röpte. A zöldellô erdôk

a csendesebb kunyhók köré gyülekeztek az estben;

az ôz kristály legelôi.

Patakcsobogás enyhíti a homályt és nedves árnyak

meg a nyári virágok, mik szépen csengnek a szélben.

Arca már földerült az eltöprengô férfinak.

És lámpa világol szívében, a jóság

s békessége az estebédnek; mert megszenteltetett a kenyér s a bor

Isten keze által, és éjsötét szemével

néz rád csendben a testvér, hogy megpihenjen tövises vándorútján.

Ó, az éjszaka lelkes kékségében idôzés!

Szívesen is övezi a csend a szobában a régiek árnyát,

a bíborszínû gyötrelmeket, egy nagy nemzetség panaszát,

amely elhal most megadón egy szál unokában.

Mert egyre sugárzóbban ébred fekete percek tébolyából

a béketûrô a kôvé vált küszöbön,

s hatalmasan veszi körül a hûvös kékség, a világos ôszi alkony,

a néma ház meg az erdei mondák,

mérték, törvény s a már eltávozottak holdas ösvényei.

Kálnoky László


Tudor Arghezi: Töredelem

Az éj mi sûrû s mi bús odaki!

A föld szívére ütött valaki.

Jár valaki, vagy rémlik, mintha járna.

Ilyen sötétben vaj' ki járhat,

Midôn se holdfény, se semmi fáklya;

Ki ütôdött megint a kerti fáknak?

Léptek nélkül, zaj nélkül ki ôgyeleg,

Mint a kóbor szellemek?

Kicsoda vagy hát, válaszolj már.

Honnan jössz és a kertbe hogy lopóztál?

Anyám, te vagy, látod-e, félek,

Jóanyám, te drága lélek,

Meguntad a föld alatt.

Itt senki sem maradt,

Elmenének mind, hogy elmenél,

Elaluvának, mint te,

S rájuk szállt az éj.

Itt már mindenki holt,

Burkus is világgá kóborolt,

S elhullt,

elasztak a tengeri-szárak,

A bazsalikom s az eperfa kiszáradt.

Messze a hold ereszére repültek

A füstifecskék is, mind tovatûntek.

A méhkasok is árvák,

Vörhenyesek a nyárfák.

A házfalak bedôltek. A kerítés kikorhadt.

Jaj, a kertben ki osonhat,

S kicsoda állt meg ott?

Ki vagy? S mit akarsz?

Hogy mint mesében, lábtalan suhansz?

Ki sem lakik itten

Tizenkét éve már...

S engem hóhérolt tüske meg hínár...

Meghalt már a házkapun a szám is,

S a csengettyû s a kilincs, meg a kulcs.

Ki-tudja-hogy-ki is lehet az ottan,

Ki sosem volt itt és most jô nyugodtan,

S néz rám a sötétségbôl titokban,

S minden gondolatom látva látja.

Jaj! Ki az hát ott sötét ruhába?

Saját húsával házfalat ki vájt,

S ujjával, mely szegsovány

Az én sebeimbe nyillalón?

Ki áll az éjben koldusként, leverten?

S minta hamu, olyan érdes a nyelvem.

Nem megyek tovább e helyrôl.

Szomjas vagyok, nyiss ki, szomszéd.

Nézd a vért és nézd a dicsfényt.

Nézd a mannát, nézd a mérget.

Most szöktem el a Keresztrôl.

Végy karodba s rejts el engem.

Jékely Zoltán


Josef Hora: Szívem testvére, az idô...

Patakok a füzesben, honom

pillés rétei, szelektôl ûzött

napok, kik rózsás hajnalokon

jártok a rónák árnyai között,

álljatok meg végre s tág sugár

sátrat üssetek a táj füvein.

A csendet félrevonó kéz homály

kendôjével kimossa sebeim.

Más óra ez, más táj szele,

izzóbb nap süti fejünk.

Más csillagokhoz, más álmok fele

fordul az égbolt velünk.

Meging, arcomba rogy, pihen,

elönt virág szagával lüktetô

s létem óráit kimérô szívem

testvére, az idô.

József Attila


Sergio Corazzini: A kis halott szív

Ó, kis szívem, hatalmasan dobogtál,

akár Krisztus szíve, és most halott vagy;

hol tömjén és ibolyák illatoznak,

mily gyászos kert fogad be, nem tudom már.

Szeretni jöttem, hallja minden ember!

S bárkit szerettem. Mindent elzokogtam,

mi néktek fáj, minden dalt eldaloltam.

Tükör voltam, hatalmas, mint a tenger.

De a szeretet, melyben összedermed

a holt szív, ismeretlen s hasztalan volt.

Emberi szívem árbocként barangolt:

árboc volt, hol vitorla sose lengett.

Nap volt, hatalmas mindenek felett, ég,

föld s tenger nélkül, magáért lobogva

gyúlt föl, magáért függött ingadozva

a térben: lángban állt, s jégnek hihették.

Tág pupilla volt, bár elfátyolozta

egy láthatatlan szemhéj; fönn az égen

s ugyanakkor két ujj között fehéren

izzott, akár egy óriási ostya.

Ostya, mely széthullt, mielôtt elérte

az ajkakat, mik áldozásra vártak,

ostya, melynek morzsái nem találtak

soha, senki szívében menedékre.

Kálnoky László


Marina Cvetajeva: Ostyafehér nap

Ostyafehér nap. Mélyen terped a felhô.

Deszkapalánk -- temetô a kertek alatt.

Szalmacsutak-báb: tártkarú kánya-ijesztô

bámul dôlt fakeresztet, öl-magasat.

És a palánk deszkái fölött kihajolva,

nézem: utak, falu, vesztegelô katonák.

Nagyszemû-sós kenyeret majszolva, anyóka

áll egyedül, támasztja a kiskapufát.

Mit vétett ez a sor viskó neked, Isten?

Ennyi mellet mért szakít át a golyó?

Síró-füttyû vonat jön. A porban, a füstben

ének sír, keserûen kurjongató.

Jaj, meghalni! Vagy sose szültek volna,

mint tépelôdni e dal vonító rab-panaszán,

mely a cobolyszemöldökû lányt siratozza.

Ó, hogy jajgat! Istenem, Isten, Atyám!

Rab Zsuzsa


Dylan Thomas: Ne ballagj csöndben amaz éjszakába

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába,

lobogj, öregkor, a jó szürkületben:

tombolj, dühöngj, ha jô a fény halála.

A bölcs, mert villám nem pattan szavára,

s bár a homályt végül megérti rendben,

nem ballag csöndben amaz éjszakába.

A jó, ha már több hullám nem dobálja,

a zöld öbölt siratja s elveszetten

tombol, dühöng, ha jô a fény halála.

A szertelen, ki a napot cibálta

röptében, s most tettétôl visszaretten,

nem ballag csöndben amaz éjszakába.

A zord, ki vaksin haldokolva látja:

meteorláng vidulhat vak szemekben,

tombol, dühöng, ha jô a fény halála.

S apám, te, a bús magaslaton állva,

vad könnyek közt átkozz vagy áldj meg engem.

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába.

Tombolj, dühöngj, ha jô a fény halála.

Vas István


Dylan Thomas: És nem vesz rajtuk erôt a halál

És nem vesz rajtuk erôt a halál.

Olybá vétetnek majd a pôre holtak,

mint lakói a szélnek s esti holdnak;

míg csontvázuk letisztogatva korhad,

csillag gyúl ki könyökön s lábfejen;

ki elveszti eszét, majd észre tér,

ki tengerbe vész, ismét partot ér;

szeretôk halnak, él a szerelem;

és nem vesz rajtuk erôt a halál.

És nem vesz rajtuk erôt a halál.

Bár a tenger örvényei alatt

nyugosznak, holtuk meddô marad;

kínpadra vonva, hol az ín szakad,

s kerékre kötve, meg nem törhetôk;

kezük között kettéhasad a hit,

s orrszarvú bûnök testüket átdöfik;

minden széthull, de ellenállnak ôk;

és nem vesz rajtuk erôt a halál.

És nem vesz rajtuk erôt a halál.

Nem hallják immár a sirály jaját

s a parton megtörô hullám zaját;

hol virág lélegzett, fejét virág

nem emeli az erôs szélbe már;

bár nincs eszük, s feküsznek mereven,

lényegük általüt a százszorszépeken,

s nap felé tör, amíg csak a nap áll,

és nem vesz rajtuk erôt a halál.

Kálnoky László


ELJÖTT A VÉGÍTÉLET


Stefan George: Úrnapja

Processzió hömpölygô áradása

harangszóval, tömjénnel átitatva,

az ablakokban is víg áhítatban

állnak -- csak a tied maradt bezárva.

Így áradt rád is álmaim csapatja,

lelkem tartalma, pompás tarkasága:

nem vetted észre, s dúltan-megalázva

némultam el, szavam a szélre hagyva.

Vigyázz! Az ünnep gyorsan tovaillan,

s üres-kihaltan konganak az utcák.

Vigyázz: lesznek majd órák napjaidban,

midôn lenézett verseim nem unnád,

mi rád most kelletlen zsivaj gyanánt hat,

majd néma lesz, amikor te kívántad.

Jékely Zoltán


Robert Frost: Tûz és jég

Mondják: a világ vége tûz.

Más mondja: jég.

Mert a vágy forrósága ûz,

Azt vallom én is: vége tûz.

S ha vesznem kétszer illenék:

Mert ismerôs a gyûlölet,

Hiszem: végpusztulásra jég

Is jó lehet,

És épp elég.

Weöres Sándor


Christine Busta: Téli vigilia

Emberek csillagként tovatûnnek.

A dolgok türelmesebbek a lámpa körében,

mint lehajtott fejû barátunk.

Hûségesebb az árny is, mint a meghitt lehelet;

elszáll a lehelet, széthull a szó.

A gyöngéd por alatt már halkabban ver a szív.

Pásztormagányos éj. Számlálod mások ablakát.

Bárányok sötétbôl s fénybôl. Hangtalan duzzad a nádon

s tetô a hó hulláma, alatta találkozik újra

minden, mi különvált. Ne félj ! Süppedj az ég kegyébe!

Holnap ítéletnapja lesz. Folttalan új a fény.

Hajnal Gábor


Desimir Blagojevic: Nem lesz idô már arra sem

Nem lesz idô már arra sem, hogy felragyogjon a nap,

hogy lásson a bûnös, kinek az emléktôl is koccan a foga,

hogy lássák a tulipánok a megidézett angyalokat,

s hogy a gyilkost a sötétben rejthesse álruha;

nem lesz ideje az újszülöttnek, hogy nyakán kôvel mélyre

süllyedjen a folyóba, amit az esôk dagasztottak,

oda, ahol nem harangoznak már tûzvészre, temetésre --

sem csecsemôknek, sem tulipánoknak, csillagoknak:

a gyermekek szárnya, ha filléres fények perzselik,

s a szerelem, mely átokra és haragra fordul át,

a friss esztendôk, melyek a rothadást érlelik,

mind olyanok, mint a kifordított és ócska kabát.

Nincs idô, hogy végigjárjuk a Földet és lássuk az új várost;

hogy csókba feledkezzenek a szerelmesek, kik megsemmisülnek,

akár a foszló selyemszál. Nem várhatjuk az álmot:

akár a pirosra perzselt gyerekszárnyak, semmibe tûnnek.

Alszol talán, hogy körülötted némán virraszt az idô,

s a virágok árnyékukat a fû közé veszítik?

Aludj, álmodj, a tó is alszik, csendje nô;

aludj, álmodj, amíg az élet lázadozva izzik.

Mikor marja szét az idô, akár a vérteket, kusza napjainkat,

mikor béget majd a bárány a réten, s az égen mikor száll tiszta madár?

Te aludj, álmodj! Ne gondolj arra, hogy az éj lávát izzad,

álmodj és aludj, álmod ragyogón szép utolsó fénysugár.

Húnyd le szemed, zárd el titkos drágakövét, álmodj újra,

varázsigéket szuszogjon lélegzeted: az idô elfut,

elfonnyad a virág, amit szedtünk, nem fonhatjuk koszorúba,

s az ég madárral díszített felhôit már sohase látjuk.

Mi történt egyszer régen! És mi történik most?

Hát arra sincs idô, hogy meginduljon a had és zászlók suhogjanak

hogy álmodozzunk és elringassanak az itthoni hullámok,

hogy arcunk tüzet érezzen és lelkünk lángokat?

Arra sem futja majd az idô, hogy indulhassunk a pokolba,

hogy megrettenjen lelkeinktôl a parázs és a láng,

nem futja majd az idôbôl, hogy kimúljunk tátogva,

hogy halljuk a tavaszi égbôl alábukó madarak dalát.

Nem tudjuk majd az átkot szító kínt, a terheket

levetni, gerincünk meggörnyed... Álmodj, mint ingó harang; aludj,

s ne félj, ha ropog a gerenda, szunnyadj, akár a gyermekek;

aludj, akár a csend, amely a búzaszembe bújt.

Kering a világ, álmodtól lendül arcodig, örök

útján jobbra és balra sétál, akár a csendes órainga karja,

álom legyen az álmod is; ne gondolj arra, mint nyüzsög

a raj a földön, sötéten és egymáshoz tapadva.

Aludj, aludj csak mosolyogva, aludja majdan megálló idôvel,

álmodd az álmot, aludj csak szelíd mosolyoddal,

aludj, s kívánom, álmodj pityergô tavaszi esôkkel,

ragyogó képekkel: az életeddel, villogó fákkal, gyerekkel, madarakkal, csillagokkal.

Nem lesz idô, nem lesz háló a folyóban, ôszi vadászat;

nem lesznek madarak, kik álmodba költöztek át;

nem lesz csillagokat riasztgató bagoly és melengetô házad,

bim-bam, bim-bam, harang sincs, harang és világ.

Nem lesz idô, nem lesz többé soha már arra,

hogy mindezekrôl álmodj, és nem lesznek tulipánok,

félreáll halkan, sután a sok tarka maszka,

letörli egy kéz a bolond, karneváli sokaságot.

Tarbay Ede


Pierre Jean Jouve: A vízözön

A legtágasabb és a legnyugodtabb

A legáttetszôbb a legteljesebb

Parttalan

Változatlan

Tengerzöld és békés egy fala-nincsen

Pohárban és mint az isteni szándék

Napsugaraiban meggyûlt olaj,

A legvízszerûbb a nyugalom

E sivatagában,

Egyszóval a legboldogabb

Ebben a tökéletes büntetésben

Hol bekerítve alszik csobbanatlan

A bûn mert nem vegyül a víz s a szellem

A vízözön

Tömör halott fényében a legszebb

Hogy a hegyek tízezer méter mélyre merültek

És a városok paráznasága a tengert kárpitozza --

Egy ágnyi csönd volt

Egy lepedônyi csönd

A megülô csönd egy rebbenése;

Egy ellenôrizhetetlen csönd-mezô

Amelyre majd újabb réteg rakódik

Egy csendben vajúdó galamb

Mely a tetôre száll majd

S újabb csöndet teremt.

Lator László


Günter Kunert: Vízözön

Egy csöpp, és

a dermedt káosz medrébôl kilép.

Váratlan jól redôlt habokba

merül az utópia. Amit elérhetünk,

foszló sziget csupán,

sziklának véli az érkezô.

Lábtövis próbatelepítése

biztosít

kellô utánpótlást vénemberekben,

biztosít

jövôt boldog emlékezésül.

Áll és halánték közt csupán

a sunyiság volna a bárka nélkül,

melybôl galambok szállnak föl, egészen

új földrôl hozni ágat.

Kalász Márton


Pierre Emmanuel: A galamb

Röptödben fogjon el kezük árnyéka téged

Galamb! s szegezzenek a poklok kapujára!

Így kell lennie. Mert vér s hadak dühe habzik

sárrá mállik a hús és a viszály savát

a lelket elnyeli a roncs ember nyomára

hömpölygô néma víz. Az ég leroskad, éhes

keselyûk ülnek a szirtekre és a vér

visszfényétôl a rôt csillagok elpirulnak:

a szellem síkjait vér lepi, csupa vér lesz

a világ, keserû zsigere vérben ázik

ó mocskos révület lágy bûzöd szétsugárzik

kloáka mámorod fortyog! s nincs többet isten.

Eljött ideje ím az egyetlen Galambnak

támaszt neked csupán az ô gyors szárnya adhat

ó véres Éj! De ô Atyja ölében alszik

édes közönyben: ah! szentségtörô kezek

haldoklók árnyakat rebbentô kezei

vessék ki rá vadul vak hálóként a semmit

s ejtsék a ragyogót rabul, horzsolva s már-már

szétzúzva szárnyait zsákmányuk örömében...

S kötözzék vakmerôn a vérre, teste ívét

feszítse megfeszült ereje pattanásig

amint láncaival viaskodik, s ragadja

a dúlt vért tébolyult tusájában magasba.

Halja hát a világ halálát! vagy hatalmas

sikollyal tépje szét pányváit és suhanjon

a vad kaosz fölé melyben a gondolat

rohasztja makacsul szebb értelmét a létnek

s szemünket s az Igét megzabálják a férgek.

A szolga lárma és a tôle született Hang

s az egyszerre bakó s vértanú hús s a habzó

gyûlölet füstölô mészárszéke fölött

párzó testek fölött amelyeken a zsarnok

dôzsöl s a zsarnokok fölött kik új meg új

képekre fröcskölik rút vérük szennyvizét:

repülj Galamb repülj ünneplô körben úszva

ámultan és merev szárnnyal a meztelen

szabadság remegô lehelletén lebegve --

villan friss röptöd a vak mélységek fölött már

irgalmas csonka ív merészen égbe tör bár

árnyéka leng s a vért szétosztja amaz új

egyezségre midôn az új hajnal kigyúl

s a legvadabb vizek tükre is elsimúl.

Rónay György


František Halas: Az egyiptomi tíz csapás

Vér, békák, poloskák, bögöly, dögvész,

fekélyek, jégverés, sáskák, sötétség,

elsôszülöttek agyonverése...''

Kézfején a férfiaknak homlokán gyermekeknek ágyékán asszonyoknak

vér folyik az egész világon át

Hadd harsogjon a költô testvére a haboknak

vércseppek dobolják dalát

Az újságok száján szóbéka-szörnyek másznak napvilágra

nyálasságuktól a szív megremeg

a hit mélye fölött heggyé gyûlt a hazugság békanyála

és a világ húsba rejtezett

Meghízott a pénz nyomorán a rengeteg poloska

s a szegények testén rezseg

A szabadság fáit rágja emészti ez a rozsda

s könyvek lapjairól az árulás rút poloskái bûzlenek

Bögöly-felhôk alatt lehengerelt emberi had

jelvények légypiszkával

S parádék vásárán a meg-nem-vehetôk jajja riad

a zsoldosok léptein által

A dögvész talpig bíborosan arany csuklyában lépeget

pajzsán fenn lengeti az elesettek zsigerét

gyerekek ruháját ereszekre csapják a srapnelek

Mindent a gyermekért

Vonaglanak a testek a fekélyek gombjára vonva

jelszavak rongyáért rohad a lélek

kelések rozettája vagy mindenestül Európa

áruló kígyó-féreg

Kôvé gyalázták acél cseppekkel azt ami

emelkednék az egekig

a templomban a gyermekek s vénasszonyok siralmai

újra föltépték Krisztus sebeit

Éhség-uszályt von maga után a sáskák serege

s agyag-rejtekébôl pondrók hátán kimászva

az utolsó koldus akit megbûvölt a kenyér jele

belép a lakomára

Kering a sötétség kering egyetlen szikra sem akad

a szívek színe fekete

a spanyol föld elôtt a sápatag

arcoknál szörnyûbb látvány lehet-e

Poklot készítenek alánk agyonvert elsôszülötteink

megérlelte Isten haragját ajakuk édes gügyögése

Tanú vagyok az egyiptomi tíz csapásra az Írásból írtam ki mind

és szálljon ezerszeresen minden gyáva fejére.

Rónay György


Vladimír Holan: Tükrözôdés

Éjszaka felriadtam, a nyitott ablakon át

két holdat láttam az égen,

s iszonyodva mondtam magamnak:

eljött a Végítélet.

Egyszerre olyan egyedül voltam,

hogy a magányra sem jutott idôm,

ahogy a gyermekkor mélyérôl felémelyedett.

Olyan nyomorult voltam,

hogy az idô, mely valaha

éppen a verseimben bújt meg,

pusztulásunkra törve

most elhagyta hatalmát.

Ó, hiúság! Olyan készületlen voltam,

hogy minden korok felôl

megérintgettem az egyszerû tárgyakat,

mintha volna még jövô a keresésben,

vagy csak azért,

mert a földalatti ütemre engedelmes

hangtalan belsô monológ

a semmitôl a semmiig hajigálta a lelket --

Egy pillanat, a szél becsukta az ablakot,

és egy hold volt az égen.

Csak ezután jön el a Végítélet.

Székely Magda


William Butler Yeats: A második eljövetel

Mind tágabb körökben kering, s ha szól már,

nem hallja a sólyom, mit mond a solymár;

széthull minden; már nem tart a közép;

a földet anarchia dúlja szét,

vérszín ártatlanság áldozata megfúl;

hitehagyott a jó, s a rosszakat

a meggyôzôdés szenvedélye fûti.

Bizton a jelenés már közeleg;

Második Eljövetel közeleg;

a Második Eljövetel! S alig

ejtem ki a szót -- a Spiritus Mundi

rémlik elém, sivatagi homokban

oroszlántestû, emberfejû lény,

szeme üres, kegyetlen, mint a nap,

combja megmozdul lassan, s körülötte

nyugtalan madár-árnyak kavarognak.

Sötétség újra; de most már tudom,

hogy húsz évszázadig kényszerített rá

egy bölcsô megkövült lidérces álmot,

s hogy -- ideje jôvén -- miféle vad

cammog majd Betlehembe, megszületni.

Ferencz Gyôzô


Thomas Merton: Elégia a kolostor csûrjéhez

Akár egy öregasszony, ha rikító

Ruhát ölt, és a szomszédságot

Körbejárva halála

Óráját bejelenti,

E nyári nap végén, vacsoratájt,

Mikor a kerékzaj elült már, a hosszú csûr

Hirtelen hazug szépségbe öltözik,

Rémítô kiáltással ránk köszönt,

,,Nézzétek -- rikolt a vidékre --,

Nézzétek, mily gyorsan tûzbe öltözöm!''

Ha gyanítottuk volna, dús árnyai

Egy asszony hiúságát takarják,

Nem ámuldoznánk, mennyire

Szeretik, szolgálják, rettegnek tôle.

Levegôtlen mélyén majd' megszakadtunk,

Míg szénával telehordtuk.

S most darabokra széthullt.

Nem ereszt többé magához minket.

Jézusom, mennyire perzsel a szépsége most!

S amit még ránk hagyott,

Az finomabbmûvû, törékenyebb, ritkább.

Magányát ki ismerte?

Ki hallotta a békét, odalenn?

A láng a tetôgerendák között elharapózott

Sisteregve. A csöndet ki tudta?

A hosszú, elnémult tornác

Megtisztultan, magát föladva várta a tüzet.

Nézzétek, visszajöttek mind és számot adnak:

A megannyi láthatatlan jószág, az elmúlt

Ötven év egyenként elfoglalja ünnepi helyét.

Végzetüknek pillanata ez.

A meglelt értelem. A végsô perc.

A lángok szent kenetének fölkentje,

A ragyogó falak mind glóriásak

Örömük elsô-végsô órájában.

Fussatok a csûrbôl! Fussatok a tûzbôl!

A megszentelt alkotmány csöndjébôl!

Odabenn az Urat senki be ne várja!

Szentséges eljöttét ne lássa senki!

A katasztrófa közepében trónol,

A csûr fölött kimondja méltó ítéletét.

Takács Zsuzsa


Yves Bonnefoy: Lefekszel majd

Lefekszel majd szépen a puszta földre,

de ki mondta neked, hogy a tiéd?

A változatlan ég bolygó világa

újrakezdi majd örök reggelét

Azt hiszed, megszületsz az elbocsátott,

a lappangó tûz óráira még.

De jön az angyal és hamu-kezével

kioltja a gyermeki nap hevét.

Rónay György


Thomas Merton: Reszponzórium, 1948

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükbôl rózsát?

Ha felfognák a holtak és velük

A szívtelen világ,

Hogy nem halottak végkép a halottak,

Másutt élnek tovább.

Hogy van gyógyulása a sebeknek,

Bár láng nyaldos, ahol.

S a betegek egy nagy hajón utaznak,

S hazavisz a hajó.

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükbôl rózsát?

Két város sok ezer évig

Együtt vitorlázott, egy vízen,

De kettésodorta ôket a végzet,

Az árapállyal támadó özön,

A bús mennyeken süvítô háború

Elválasztotta a csillagok honát,

A fekete-fehér mindenséget,

A szféráknak virágzó otthonát.

Lehull, lehull, lehull.

A hófehér seregek mélybe vesznek,

Állkapcsát kitátja a pokol,

Hull rendezett hava a seregeknek.

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükbôl rózsát?

Takács Zsuzsa


Stefan George: Az Antikrisztus

,,Ott áll a hegyen: jön a ligeten át;

láttuk: bor a víz, ha akarja; szavát

a halottak is értik a sírban.''

Tudnák csak, éjszaka hogy kacagok;

megjött az idôm; és kész a horog

és telik a, roskad a háló.

A bölcs, a bolond rohan, árad a nép,

fákat kiszakítva, tiporva vetést

tör utat diadalmenetemnek.

Mindent, mit az ég csak ígért, megadok;

hajszál a csalás, de ki látja, mikor

érzékeitek veri vakság?

Megadom, ami ritka, nehéz, ahelyett

a Könnyût; arany ez a sár s tietek

ez az új zamat, illat, e fûszer --

és amit a nagy próféta se mert,

megmondom a titkot: a munka helyett

hogyan éltet a kész, ami megvan?

A Férgek Ura ma hazát alapít;

kincs s pálma övé; s ha van maradék:

pokolba a lázadozókkal!

Ujjongtok az ördögi Látszat elôtt,

pazarolva a vért, meg az ôsi velôt,

s a nyomort csak a vég szeme látja.

Nyalod akkor üres vályúimat, óh,

futsz, csorda!... De lángol az udvar, az ól,

s megdördül a kürt, az ítélet.

Szabó Lôrinc


Rubén Dario: A remény éneke

(Az orosz japán háborúból)

Hollósereg von árnyat a napsugaras égen.

Pestis szele süvít át idôtlen messziségen.

Embert gyilkol az ember a napkeleti végen.

Él már az Antikrisztus, ki meg volt születendô?

Jelekkel és csodákkal köszönt be a jövendô

és Krisztust várja minden, hogy immár eljövend ô.

Úgy megdagadt a kíntól a föld minden folyója,

hogy útjait a költô, az álmok álmodója

világ beteg szívével együtt szenvedve rója.

Ideálok bakói lepték el a világot,

az emberi nem undok verem mélyébe hágott,

háború és gyûlölség a szûkölô kutyák ott.

Ó, Krisztus, fejedelmünk! Ne késs, ütött az óra,

hogy fénykezed kiterjeszd minden ragadozóra,

s fáklyád égi tüzével a homályt szerteszórja!

Kelj fel legott s az élet írját áraszd a lelki

bénákra és vakokra s kinek szívét megejti

a téboly, hogy az éjben szent hajnalod felejti.

Jövel, Uram, mutasd meg dicsôséged csodáját,

csillagok remegését, földrengés borzadályát,

s üvöltô szakadékon békéd elöntve szállj át.

S jöttét fehér lovadnak mindenki látva lássa,

és zengje át a földet érctrombitád varázsa.

Szívem lesz füstölôdnek tömjénezô parázsa.

Gáspár Endre


Philip Larkin: Templomlátogatás

Látva, hogy nincs bent senki, benyitok.

Döndül az ajtó, becsapja magát.

Megint egy templom. Szônyegek, padok,

kis imakönyvek, szerteszét virág

barnáll vasárnap óta; fent kicsiny

orgona, szentély; rézholmik amott,

dohos, feszült, idôtlen csend lebeg

körém, míg elfogódva kezdem ím,

leszedni bokacsiptetôimet.

Lépek tovább, a szenteltvíz-fogó

mellôl újultnak látom a tetôt --

Restaurálták tán? Nem tudható.

Megállok fent a könyvállvány elôtt,

átfutok néhány nagybetûs igét.

,,S lôn vége'' -- kondul hangom a falon,

kuncogva elhal. Hátul, a vendégkönyvbe míg

nevem bejegyzem, pénzt dobok perselybe, még

elmormogom: kár volt megállni itt.

Megálltam mégis. Gyakran így teszek,

és bizony gyakran zavarban vagyok;

tûnôdöm, mért is jöttem, s afelett,

hogy a divatjuk vesztett templomok

sorsa mi lesz, ha néhányát, miként

ezt is, meghagyjuk: pergamenteket,

kelyhek ezüstjét mutatni, míg a

többi esôké lesz meg juhoké?

Baljós helyek, nem is megyünk oda.

Félénk nô jön majd alkonyat után,

hogy gyermeke érintsen egy követ,

gyógyfüvet tépjen rák ellen, s netán

várt éjszakán lessen kísértetet?

Így-úgy, valami erôre kapat:

játék rejtélye, zavaros talány.

De a hit is meghal babonaképp,

s a hitetlenség multán mi marad?

Fû, gyomlepett kô, szeder, támfal, ég.

Egy jelkép itt hetenként sorvadoz,

s célja homályosul. Ki lesz vajon

az utolsó, ki azután nyomoz,

mi volt e hely elôször? Tán olyan

ki kopogtat, jegyezget, rém komoly,

vagy romturkálók, régiségbuzik

példánya, vagy egy szentfazék: serény

orral myrrhát, meg orgonát szagol?

Vagy mint tudatlan bámész, ahogy én,

ki látja, hogy a lelkiüledék

szétporlott, mégis, a bozóton át

e keresztforma telekre belép,

ide, hol együtt volt soká, mi szertevált

késôbb: menyegzô, halál, születés,

hol e zárt kagyló ôrizgette rég

eszméiket? Fogalmam sincs, mit ér

ily cifra, dohos csûr, ez az egész,

de tetszik mégis, ahogy csendben áll.

Komoly tájon komoly ház, keverék

legében célunk mind egymásra lel;

kinyilvánul s felölti végzetét.

S ez már elég, hogy ne évüljön el,

mert mindig lesz, ki azzal gyûri le

szomját, hogy tôle ittasulva még

komolyabban vágyódik ide majd,

s mondják, ez itt a bölcsesség helye,

hisz annyi holtat rejt körül a hant.

Fodor András


Max Jacob: Hit-halál

Izgul a haza a forradalom miatt,

az erkélyekre már tûzcsöppek hullanak:

divat-, rövidáru-, gyümölcskereskedôk

lehúzzák a vérrel telefröcskölt redônyt.

Megszûnt a locsolás, az úttest por-lepett,

túrkálnak a kutyák tavaszi szemetet.

Hol a Pont-Neuf ívelt, a széthányt romokon

egy süketnéma, de újdonúj lobogó

Babeuf híveibôl vezet egy sereget.

A Louvre lángban áll, egymást nyalják a képek,

Szajnában hûsíti fejét az Eiffel: éget.

A Képviselôház felügyelet alatt.

Egy szürke gépkocsi dolmányokkal szalad.

A Notre-Dame saját tûzvészének bíbor

szájában olvadoz, mint a kandi-cukor.

A zálogház elôtt Rotschildok sora áll s vár...

Lófarkhoz kötve fut teljes díszben a császár.

Ablakból matracok nyelve lóg, odalenn

sebesültek nyögnek az utcaköveken

emberibb a szívük a kockás nagy köveknek,

mint azoknak, akik most rajtuk átsietnek.

Kínai kínzatást vár a sokadalom,

burzsoák csüngenek saját fogasukon.

Kötelestül mindet szemétkocsikra dobják.

Karmeliták mentik szaladva a Szent Ostyát.

Jönnek szembe velük daloló tengerészek,

háremmé alakul egy nevelôintézet.

Zokogtak az anyák lányuk miatt az utcán.

Mit volt mit tenni már? Bort kaptak ôk is aztán.

Holt anyja oldalán lett sok-sok fiú részeg.

Mondjam tovább? Adott aztán Jézus jelet.

Felhôk közt meztelen megállt Párizs felett.

Angyalok tartották a koronáját, az ég ketté repedt.

Illyés Gyula


Wystan Hugh Auden: Részlet a ,,Jelenleg'' címû karácsonyi oratóriumból

Ha a politikai helyzet következtében...

Ha a politikai helyzet következtében

számos otthonról hiányzik a tetô, és emberek

hevernek szanaszét, holott nem alszanak, de még berúgva sincsenek,

ha további intézkedésig az összes kikötôket lezárták,

ha nem ésszerû túl sokat közölni levélben, és ha

-- alacsonyabb hômérsékleten, mint a sokévi átlag --

a két nem jelenleg: az erôsek meg a gyöngék:

mindez korántsem szokatlan az évnek ebben a szakában.

Ha csak így volna, mindnyájan boldogulnánk valahogy. Árvíz, tûz,

a füves rétek kiszikkadása, hercegi tilalmak,

kalózkodás a nyílt tengeren, testi kín és testületi gond:

ezek végül is megszokott nyavalyáink,

mindezen átestünk már korábban számtalanszor.

Mint olyasmi, ami az anyagi világ tartozéka, ahol

a tér kitöltése a tényleges és döntô valóság,

és az idô engedelmes körben forog,

mindez elôfordul újra meg újra, de csak hogy átváltozzon

önmaga szabályszerû ellentétévé megint,

a kardtól az ekevasig, koporsótól a bölcsôig, a háborútól a munkáig,

úgyhogy, ha egybevetjük a jót a rosszal, az összkép -- amely

a tízezer megtörténhetô különös dologból összeáll --

nagyjában-egészében változatlan.

Mindmáig nem ismertünk mást, s egymásközt úgy véltük,

megvan bennünk mindaz, ami szükséges: a tigris ösztönös bátorsága,

a kaméleon elôvigyázata, szerénysége az ôzsutának

vagy a páfrány hûsége a térbeli szükségletekhez --

gyakorolni az ember sajátos polgári erényeit

végül is nem volt lehetetlen; letudni veszteségeinket,

eltemetni halottainkat egészen könnyû volt. Innen a képesség

azt mondani mindig: ,,Isten gyermekei vagyunk,

és a mi Atyánk sosem hagyta el az Ô népét.''

De akkor gyermekek voltunk. Egy perce volt ez,

mielôtt egy szörnyû újdonság nyomult be életünkbe.

Miért nem figyelmeztettek soha? Talán figyelmeztettek.

Talán az a rejtélyes, tudat mögötti zaj,

amit bizonyos alkalmakkor észleltünk: egyedül ülve

egy vidéki állomás várótermében, vagy ha felbámultunk

a klozet ablakára - nem emésztési zavar volt,

hanem e Borzalom kezdte fúrni bennünk a maga útját?

De hogy mikor, miképp ért célt, már nem tudjuk meg soha.

Csak annyit mondhatunk, hogy itt van, és hogy mindaz,

amit Ez elôtt tanultunk, most teljesen haszontalan,

mert semmi Hozzá fogható nem fordult elô eddig. Olyan ez, mint ha

öt percre lementünk, egy levelet bedobni,

s közben a nappali helyet cserélt avval a szobával,

amelyik a tükörben van, a kandalló fölött.

Olyan ez, mint mikor álomból fölriadva ott találtuk magunkat

laposan elnyúlva a padlón, és árnyékunkat lestük,

amint álmosan nyújtózik az ablaknál. Úgy értem,

megvan még az ismétlôdô események élettere,

csakhogy ez nem valódi többé; a valódi ott van, ahol

az idô mozdulatlan, és semmi sem történhet, a seholban;

úgy értem, noha van egy személy, akit jól ismerünk

-- nevünket is viseli még, és önmagát szereti, mint elôbb --

ez az illetô már képzelgés csak; valódi létünket

nem határozza meg senki, és nem annyira fontos, hogy szeretni kelljen.

Ezért esünk kétségbe; ezért fogadnánk szívesen

a gyerekszoba rémképeit vagy a borospince-kísérteteket,

ezért lett még a tél meg a háború vad üvöltése is olyan,

mint egy wurlitzer-szám, amit nem merünk leállítani. Félünk

a fájdalomtól, de még jobban a csendtôl; mert az ellenséges

tárgyak lidércnyomása nem lehetne oly szörnyû, mint ez az Ûr.

Ez maga a Förtelem. Isten haragja ez.

Várady Szabolcs


Paul Claudel: Ballada

Ne mondjátok, hogy éppen elég kenyerem van -- mindig a más kenyere a jobb.

Engem illet, mivel kívánom, és szörnyû látni azt az alakot, amint fogát a szeletembe vájja.

Amellett neki kolbászt tettek rá, nekem meg csak egy sonkadarabot.

Hogyha ilyen mohón habzsol tovább, mi marad nekem ebédre meg vacsorára?

Nem is beszélve arról, ami itt van a kezemben, s isteni fölénnyel ruház fel bizonyára:

Méltó és igazságos, hogy megöljem, mert nálam van a bot.

Amellett a Gondviselés lyukat vágott háza falába, s bûn volna részemrôl, ha parlagon hagynám e réseket.

Boldogok, így mondja a Biblia,, igen vagy nem? akik az igazságra szomjasak és éhesek.

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek.

Igaz ugyan, hogy furkósbottal hatoltam be hozzá, ám ez egyedül Anglia hibája.

Amaz meg volt olyan pimasz, hogy nem átallott védekezni; s végezni vele: mondhatom, mocskos volt a dolog.

A bosszantó csak ez a vérfolt arcomon, s ez a sok hulla itt, mely utánam maradt a földön szétdobálva.

(Ne is mondjátok, hogy az én hibám, mert ez egyedül Anglia hibája!)

Ez a sok, késsel ontott vér talpam alatt, a vér, ahogy minden léptemre csobban s bugyborog.

Legyilkolt nôk s gyermekek vére, s ez az öt ujj az arcomon, amit lemosni nem tudok!

Egye fene! senkinek sincs joga, hogy a gyöngét játssza velem, s ha odavágok, a ti bajotok!

Szerencsétlen ügy ez, hogy bár a szívem csupa jóság, mégis erre kényszenítettek.

Chamberlain ellen tiltakozást emelek!

Ártatlanságom Ábel véreként nyilvánvaló e szeptemberi fényben.

Ünnepélyesen vádat emelek Anglia ellenében.

(Kínos becsületünket veszteni, s ott tapad sarkomon e furcsa vér is, mely velôvel s hajjal keveredett.)

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek!

S ráadásul itt az egész világ, mely ellenem szövetkezik, mintha nem volna elég baj, hogy elvesztettem becsületemet.

Soha semmire nem éreztem oly jogos jogot, mint a mások javára.

Most késem pengéjével megszereztem, s megfizettem érte, ami az ára.

Mit akarnak hát még velem, s mi ez a tolvaj- s gyilkos-falka a hátam megett?

Fajtám törvénye szerint jártam el: hivatkozom a kanti bölcseletre.

S ha azt mondjátok, elvesztettem becsületemet, valamit meg kell tartanom helyette!

Bölcselôim megtanítottak, hogy igen s nem közt különbséget ne tegyek.

De van egy zsigerem, a gyomrom: az bizton tudja, mi az, ami jó lehet.

Mármint a más java, mert torkomat csak ez a falat ízesíti meg.

Bár az is elôfordul olykor, hogy megfekszi a gyomrom.

Miért estek hát mind nekem, amikor éppen más a dolgom?

Bárányból hasznot igazán csak a farkas vehet.

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek.

Ajánlás

A tengeren már készülôdik a vihar, és mint az ólom az egek.

Az Úr bosszúja készül valahol már és érleli a végzetet.

Oltár alatt a lemészárolt igazak fennen kérdik: Uram, még tûröd-e?

Immár kezdôdni kezd a félórai nagy csönd ideje.

Már egész közel van a pillanat, melynek azonnal a neve

Gyalázatba merült a nép, bûneidbe mihamar beleverik orrodat!

Fiaid s fiaidnak fiai osztoznak majd veled a jelben, mely elékteleníti arcodat!

Amibôl másokat itattál, ideje fenékig innod a serleget

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek!

Párizs, 1939. október 30.

Rónay György


Salvatore Quasimodo: Auschwitz

Ott lenn, Auschwitzban, távol a Visztulától,

szerelmem, az északi síkság mentén,

haláltábor: hideg, gyászos esô

cseperész a szöges drótkerítés hálójára

és rozsdás vascölöpjeire,

és fa nélkül, madarak nélkül maradt a szürke levegô,

és gondolatunk is ilyen kopár, nincs bennünk más, csak ernyedt

fájdalom, mely süket csendbe taszítja

az emlékezetet, hol már gúnyt s haragot se találsz.

Nem akarsz elégiákat, idilleket: csak

töprengsz sorsunkon, itt e helyen,

hisz erôtlen vagy az ész pörlekedéseire

és bizonytalan az élet

egyértelmû helyzeteiben. És íme itt az életet jelenti

minden nem! melyben bizonyosság dereng föl:

itt halljuk majd sírni az angyalt, a szörnyet,

jövendô óráink

kongatják a túlvilág ítéletét, mely itt van, az örök

létben és a mozgásban, nem az álom

s a lehetséges könyörület képeiben.

És itt vannak az átváltozások és a mítoszok.

Jelképek neve nélkül vagy egy isten neve nélkül.

Ôk maguk a tények láncolata, a föld térségei,

ôk: Auschwitz. Szerelmem, milyen gyorsan

változott füstté, árnyékká

Alfeus és Aretusa drága teste!

Ebbôl a pokolból, melynek fehér

felírása: ,,A munka felszabadít'' --

szakadatlanul gomolygott

asszonyok ezreinek füstje, akiket hajnalban

lökdöstek ki, egy jeladásra, vackaikból a kivégzô

falhoz, vagy fuldokolva, csontváz-

szájuk a víznek üvöltött

kegyelemért a gázcsap alatt.

Megtalálod ôket, katona, a te

sorsodban mint folyókat, védtelen vadakat,

vagy te magad is Auschwitz hamuja vagy,

emlékérme a néma csendnek?

Megmaradnak üvegurnákba zárva a hosszú

hajfonatok, meg amulettek fogják össze ôket,

és zsidógyerekek kis cipôinek és

szalagjainak végtelen árnyai: egy ész-kor

emlékjelei, mikor tudását fegyverek kiagyalására

tékozolta az ember: íme, a mítoszok, íme átváltozásaink.

A síkság fölött, hol sínylôdik a szeretet

és a sírás, az undok esôben,

ott lenn, ezt döngte mellünkben a szív: Nem!

S ez a nem -- ítélet volt a halál fölött,

mely meghalt Auschwitzban, hogy ebbôl a

hamu-gödörbôl ne ronthasson ránk

többé a halál.

Képes Géza


Galway Kinnell: A holtak feltámadnak majd romlatlanul

1

Egy darab hús

füstölög a mezôn --

hulla,

caput mortuum,

ételmaradék,

bôrdarabka,

zsír,

lepedék,

hasmenés a kórházi szemétvödörbôl szerteszórva.

Hadnagy úr!

Ez a hulla nem akar elégni!

2

Maga az, kapitány? Hát persze,

persze hogy emlékszem -- még most is hallom,

ahogy elôad a távbeszélô rendszerrôl. Elô a puskával, Burnsie,

aztán azt ordította, Ne lôj, az istenit, Burnsie,

ezek a mieink! De az istenit, kapitány,

akkor már elkezdtem, durranás

durranás után, kis fekete lövedékek pattogtak

és hullottak... és emlékszik arra a pilótára,

aki ejtôernyôvel kiugrott északon,

hogy szabdaltam a húsát az érlekötô alatt,

egyik ferde szeme, mosolyának

egy darabja elúszik elôttem

minden éjszaka, miután az altatót bevettem...

,,Egyszerûen csak

szerettem a hangjukat:

Azt hiszem, csak szerettem

érezni, ahogy elsülnek a kezemben...''

3

A tévé képernyôjén:

Van magának teste, ami izzad?

Bûzlô izzadtsága?

Mûfoga, ami beleragad a reggelijébe?

Félelmei?

Állandó fejfájása, ami talán túl is éli majd?

Szôrös hónalja?

Akkora aranyere, hogy szék sem kell, ha asztalhoz ül?

Nem fogunk mind szunnyadni, de átváltozunk...

4

Huszadik évszázadában földi vétkeimnek,

miután kiirtottam egymilliárd pogányt,

eretneket, zsidót, muzulmánt, boszorkányt, misztikust,

négert, ázsiait és keresztény testvért,

a saját üdve érdekében mind,

a rézbôrûek egész kontinensét, akik természetellenes közösségben

és a földdel bûnös viszonyban éltek,

egymilliárd állatfajt, mert alacsonyabbrendûek, mint az ember,

és készek elfogadni más bolygóbeli lények vérszomjas kihívását,

én, a keresztény ember végrendeletül elhörgöm most utolsó akaratomat.

Véremet, mely ötven rész poliszterén,

huszonöt rész benzol, huszonöt rész jó öreg gazolin

az utolsó felszálló bombázó pilótájára hagyom, hogy legyen egy talpalatnyi hely

ezen a gyászos földön, ahol kivirágozhat a csók-virág,

mely addig csókol, míg csontjaid szét nem robbannak az ajkai alatt.

Nyelvem a Halottak Miniszteréé legyen,

hogy elmondhassa a holtaknak: ,,Sajnálom, fiúk,

a gyilkolás is egyike azoknak a dolgoknak, amiket

nehéz lett volna elôre látni -- olyan ez, mint mikor

mondjuk egy tehenet agyoncsap a villám.''

Gyomromat, mely megemésztett már

négyszáz, az indiánoknak földjükhöz örökös

jogot biztosító szerzôdést, az indiánokra hagyom,

odadobom tüdômet, amely négyszáz éven át

jóhiszemûen szívta a békepipát.

Lelkemet a méhre hagyom,

hogy csípje meg, és dögöljön bele, agyamat

a hiszterikus nyálkás-zöld hátú légyre,

hogy szívja ki és dögöljön bele, húsomat a reklámügynöknek,

a prostitúciót ellenzônek, aki undorodik a pénzért kimért emberi hústól.

Görbe gerincemet a kocka-készítôre

testálom, véssen kockát belôle,

hogy legyen mivel sorsot vetni: ki fogja saját

vérét látni az inge elején, s ki fivéréét,

mert ezt a versenyt nem a gyorsak, hanem a görbe gerincûek nyerik.

Az utolsó túlélô földi emberé

legyenek rettegésbe-fáradt szemhéjaim, viselje ôket

hosszú, néma, sugárfertôzött éjszakáin át,

hogy ne tudja lehúnyni szemét, mert az a fájdalom,

mikor a lehúnyt szemhéj alól is szivárog a könny.

Hátrahagyom üres kezemet: a kisujj nem piszkál többé orrot,

a retkes gyûrûsujjhoz mocsok tapad,

kis láng csap ki a középsô ujj begyébôl,

a mutatóujj vádlón az elhamvadt szívre mutat,

a hüvelykujj csonkjáról füst-foszlányok kívánkoznak a semmibe.

Huszadik évszázadában e földi

lidércnyomásnak króm-heréimre esküszöm,

hogy ez vasakaratom, szeretet-irtózatom, pénz-éhségem és ôrültségem

végakarata

és testamentuma.

Az árokban

a kígyók hideg ösvényeket másznak

a rothadó combra, a lábujjak csontjai

meg-megrándulnak az égett gumiszagban,

a has

kinyílik, mint egy mérgezô éjjeli virág,

a nyelv semmivé vált,

az orr

szôrszálaira sárgásfehér por száll,

az öt-öt, lángnyelv az ujjak

végén kialudt, egy moszkitó

utolsót szív a méltóság asztalán terített lakomából.

És a légy, mint

végsô lidércnyomás, kikelti a hullából önmagát.

6

Futok

törött nyakkal futok

fejemet két kézzel magasba tartva futok

és arra gondolok, hogy a lángok

a lángok elemészthetik az oboát

de idehullgass, pajtás, a hangoknak nem árthatnak!

7

Pár csont

hever a csontok füstjében.

Hártyák,

fûbe préselt képmások,

múmia-pólyák,

hámló bôr,

süppedések, elhamvadt matracok visszatükrözik a világnak

a bordélyház mennyezeti tükrének emlékképeit

az angyalok szárnyai

lehanyatlottak a tavalyi hóba

letérdepelnek

a megperzselt földre

emberi és állat-alakban:

ne engedd, hogy véget érjen ez az utolsó óra

ne távoztasd el ajkunktól e végsô méregpoharat

És a szél, mely ôrzi

éji és nappali szeretkezéseink sikolyát,

végigsöpör a kövek között, két összefonódó

csontvázat keres, hogy elsüvöltse felettük az utolsó sikolyt.

Hadnagy úr!

Ez a hulla nem akar elégni!

Gieler Gyöngyi


AZ ÖRÖK SZERETETIG


Pierre Jean Jouve: A kezdet harmata

Mikor isteni harmat ragyog a kezdeten

Mikor a fény, a kék, a zöld, a lobbanás, a reménység

És az áttetszô talaj,

Az Alpok fölött a nappal

A tenger bölcseje

Megújulnak, e tiszta és tündöklô javak,

A reggel egyenes ösvényén közelegnek

A kezdet ártatlan kútfejébôl.

Isteni harmat ragyog a kezdeten, és szépek az éjszakák

Soha még ilyen óriásak.

A hold felfedve mesés aluvóit

A hegyeket föld kebleit tenger felé törekvô

Népeikkel, vagy a kôbôl rakott városokban

Egy rabul ejtett kolostorkert magányát,

Emlékezet! a hold

Lombok, mélabú, könny s igen, dicsôség

Tiszta rajzú halmait gyászfeketébe metszi.

De a lepkék, iszonyú rózsaszín fonákok,

Éjfélkor szátlanak.

De a bölcsesség nyugvó vizei

De a gyümölccsel támadó szelek

Melyek olykor halálzöld

Fatömböket kavarnak; ily nagy

Szerelem áldásait

Mennyei Alkotó, eléggé fel nem foghatom.

De egyre csak morajlik

Az érdes hangú szél

Fú, figyel ki tudja mily magasban.

Ez a fejét fölszegô ember isteni gyámola,

Simogat

És fenyegeti napjait.

Lator László


Robert Penn Warren: Három sötétség

I.

Van itt valami rejtett logika, és rajta leszek,

Hogy földerítsem. De alig kezdek hozzá,

Eszembe jut egy vasárnap reggel -- mámoros, tavaszi --

A római állatkertben. Egy természetes, füves, tágas

Övezetben egy medve, akkora mint egy grizzly, elpusztíthatatlan,

Kérlelhetetlen mint az Isten, ritmikus mint

Egy cölöpverô gép -- jobb-bal, jobb-bal --

Dörömbölt egy vasajtón. A súlyos,

Bezárt, bereteszelt ajtó egy természetes -- vagy mesterséges --

Sötét üregnek -- barlangnak -- lehetett

A bejárata. Percrôl percre, közel és távol,

Amerre csak mentünk, egész vasárnap délelôtt,

A gyerekkezekbôl szökni igyekvô

Színes léggömbök tömkelegében, folytatódik

A kérlelhetetlen ritmus. A hatalmas mancsok:

Mintha vas verne vasat. Vérezhet a vas?

Idétlen gyerekkorom óta a világ

Egyre mondani akar valamit. Valami el van

Rejtve a sötétben. A medve

A bölcsesség sötétjébe akart bejutni.

II.

Föl a Fekete Kígyó folyón, lehorgonyozva

A fekete trópusi vízben, látjuk:

Fölszáll a kormorán -- otromba, félszeg,

Kizökkent, kibicsaklott, Isten léhább rögtönzései

Közül való -- feketéll az alkony kárminjában. A tenger

Felé lavíroz. A folyó sötéten csillog nyugaton, és

A dzsungelt egy tejfakó égösvény kettévágja a tengerig.

Sehol egy ember. Heverünk mind, nézzük a tengert.

Jég olvad poharunkban. Mintha restellnénk

A beszédet. Ázsia messze van. Nem szól a rádió.

Apám sírja messze van. A házigazdánk

Csendben fölkel -- eltûnt. Késôbb látjuk,

Titokzatos hálóba bugyolált fehér sisak,

Amint fehér szkiffjével beevez egy lagúna

Kusza sötétségébe. Moha lóg ott. Késôbb,

Sötétben már, látjuk, ahogy erôs, könnyed háta

Beledöfköd a melléklagúnából kiálló

Törzsek sötétjébe, a mohafüggöny-sötétbe.

Mikor a kígyó lesiklik az ágról,

Az a hang jut eszünkbe -- a sár, a surranás,

A víz feketesége. Kíváncsi vagy,

Mire gondol a házigazdád,

Mikor kioltja a fényt, és sodródik az éjféli lagúnán.

Noha még messze az éjfél. Visszajövet,

Tudod, ott hever majd

A hajóorrban szótlanul. A háziasszony

Lement a kabinba. Hallani

Egy borosüvegdugó pukkanását. Visszajön. A bor

Lélegzik a sötétben.

III.

Még itt a nôvér. Aztán

Nincs itt. Te itt vagy,

De nem vagy benne biztos,

Hogy te vagy az a hirtelen sötétben. Sebaj.

Átkozottul kellemetlen, de triviális --

Épp most mondta a sebész. Jelmezes fôpróba,

Mondod magadnak,

Az igazi helyett. Késôbb. Tíz év? Tizenöt?

Holnap, csak próbajárat. Reggel

Ötkor jönnek. Kezed kinyúlik a sötétben

A tévégombhoz. Ódivatú western.

Winchester-tûz villan fehéren az áloméjben.

Erény meg bûn forog fenn, és a roppant,

Holdfényes sivatag. Fehér, fényes paripa csusszan át,

Mint a kidöntött higany, a mérhetetlen

Holdvilágon. Kaktuszok fekete szára

Dereng, mint elfelejtett rémálmok maradéka,

A közelben. A tett a távolságba olvad. De azért

Biztosra veszed, hogy az erény gyôzni fog. Messze túl

Az egész világon, emelkednek a hegyek. A havas csúcsok

Beleúsznak a holdvilágba. Úsznak

Abban a leírhatatlan fehér-fény régióban. Isten

Szereti a világot. Akármilyen is.

Várady Szabolcs


Jiri Wolker: Búcsúzás

Hogy az utam szét ne szakadjon,

nekem kell majd sokat,

sok jó társamat

odahagynom.

Búcsúzóink, örökös búcsúzóink!

A véres baltácska a fába csapódik.

Nehéz a favágónak: a gyökér örökre

belefogódzik hangos szóval a földbe.

Esténként kislányát hallja sírni fölötte.

Csendesen mégis el kell mennem innen,

s ha szívem oly kivert lesz is, akár az isten,

nehogy aztán

fekete szilánkokra törjön fehér utacskám,

s hogy a távolban, bármilyen veszteség ér is az útban,

megtalálhassam az embert, és szeretni tudjam.

Somlyó György


Robert Penn Warren: Az Isten-szeretet útja

Ez az igazság árnya, mert csak az árny igaz.

És a sáv, hol az alkonyi Csendes-óceán visszahúzódó

Hullámverése elôször hajlik el, vet redôt törése, elmondja,

Mit a mélytenger földrajzáról tudnod kell, s apád halottas harangja

Közli az összes életrajzi adatot a holtak Ki kicsodájába.

Elfeledtem, mit is kezdtem mondani, de legalább

Mondom, hogyan feküdtem éjhosszat a csillagok alatt

És hallgattam, álmukban nyögnek a hegyek. Mire megvirrad,

Semmire nem emlékeznek, teszik törvényszabta dolguk:

Hogy nem mennek sehová, csak lassú porladással. Éjszaka

Azonban fölrémlik, hogy valamire nem emlékeznek,

Hát nyögnek. Övék a lelkiismeret kifinomult fájdalma,

Amiért elfeledték a bûnt; te, remélem, nem szenvedsz ettôl. Én igen.

Elfeledtem, mi béklyózza nyelvem, de mondom,

Gondolkodj el a meztelen csiga fehér hasán, mily émelyítôn

Csúszós és puha, az ezüst csillagok ezüst bolyhain,

Míg a csend úgy süvít tova, mint a szél, hogy a szûz

Tengerfenéken szégyentelen szoptassa a hold remegô kígyóját;

És a távolban, a plazán, piazzán, place-on platzon és téren,

Csizmasarkak döngenek, születô történelem, a macskaköveken.

Tûnik minden valami más visszhangjának.

És mikor a hóhér hajánál fogva fölemelte

A Skót Mária fejét, az ajka még mozgott

Némán. Az ajka

Még mondani akart valami fontosat.

De elfeledtem megemlíteni a fennsíkon

A széttépázta szirtet, mely fehérlik sötétben, magasan,

De ha szél eláll, köd gyûl -- és egyszer éjfélkor láttam

A Sarré-n --, a juhok összebújtak. Szemük

Üres ûrbe meredt. A köd-szûrte szórt fényben szemük

Ostobán kidülledt, mint kövér halaké iszapos vízben

Vagy tudósé, ki elvesztette hitét hivatásában.

Állkapcsuk nem mozgott. Száraz

Fûcsomók, szürkén a szürkeségben, lógtak

Kétfelôl állkapcsukból, mozdulatlan.

Az hitted akkor, többé nem történik semmi.

Lehet, ez az Isten-szeretet útja.

Ferencz Gyôzô


Vladimir Vidric: Két lévita

Gránitkô a templomudvar,

csillag süt a kék magasban,

a telihold odalátszik,

száll a berek fele lassan.

Két lévita elmerülve

nézi, nézi a tornácról,

didereg a fáklya lángja,

csuhájukon kék fény táncol.

Megszólal az egyik, mintha

most riadna mély álomból:

,,Salamon most nyoszolyáján

sápadt asszonyt csókol, csókol.''

,,Csodaszépet!'' -- szól a másik,

s deres fejét lehorgasztja.

Szél hegyezi fáklya lángját,

kék árnyukat imbolygatja.

,,Csodaszépet!'' -- És a két pap

áhítatos csöndbe mélyed...

-- S a holdfény a templomlépcsôn

egyre fénylôbb és fehérebb.

Lator Lásztó


Hermann Hesse: Elmélkedés

Isteni és örök a szellem.

Feléje tartunk, képei s eszközei,

s lelkünk legmélyebb vágyai: lenni,

mint ô, fényében világítani.

De halandónak s földinek születtünk;

élôket, lomha nehézkedés nyomaszt.

Nyájas anyameleggel vesz körül a természet,

emtet a föld, bölcsô és sír vet ágyat.

Ám a természet nyugtot mégsem ad,

anya-varázsán atyai tûzzel

áttör a halhatatlan szellem

intô szikrája, gyermeket férfivá edz,

az ártatlanságot kioltja, s harcra, tudatra ébreszt.

Így tétovázik anya és atya,

test és szellem között

a teremtés legtörékenyebb gyermeke,

a remegô ember-lélek, szenvedésre

minden lénynél alkalmasabban s a legnagyobbra hivatottan:

hívô, reményfô szeretet.

Útja nehéz, étele bûn s halál,

olykor sötétbe téved, olykor

jobb lenne néki nem lennie;

de örökké fölötte ragyog rendeltetése;

vágya: a szellem és a fény,

s veszélyei közt -- érezzük -- különös

szeretettel szereti ôt az Örökkévaló.

Ezért, bolyongó testvérek, minden

megoszlás közt mégis szerethetünk,

és nem gyûlölet és ítélkezés,

hanem türelmes szeretet

és szeretô tûrés visz a szent

célhoz mind közelébb.

Rónay György


André Frénaud: Amit a pap mond

Hivatva dicsô nyugalomba

az Úr akarata szerint,

szörnyû csatában hullva el,

széttépve, pôrén, rothadón --

mialatt nyögést hallatunk,

learatott test, bontsd ki kévéd.

Haláltusánkban érlelôdve

Ô, ki halálra született,

hogy az élet kapuja nyíljék,

azonmód, hogy feje lehorgadt,

sötétség lett, rengett a föld.

A sír kôlapját félrelökte.

Új létre kelve, ragyogón,

az égboltig száll könnyedén,

az ígért helyig, mit magasztos

közbenjárónk megnyit nekünk.

Mélyrôl jött könnyek, bûntelen hév.

Míg a túlélôk jaja szól,

egyesült hangok a padok közt,

zeng angyali diadalének.

Csontok, erek újjászületnek.

Sírva örvendjetek, barátim.

Bûnösnek szárnyat ad a kegy.

A fénylô test az atya keblén

jut az örök szeretetig.

Kálnoky László


René Guy Cadou: Szeretet

Ó szegény apám! ha sejthetnéd milyen szeretetet ojtottál belém

És mennyire szeretek általad minden dolgot a földön

Hogy ámulnál most rajtam hogyha látnál

A nappal sáros medrében térdenállva

Két kézzel vájva a földet

Mint a szépség-keresôk!

-- Uram tréfálsz? Ez volna a fiam?

Lehetséges hogy ott van jutalmazottjaid sorában?

-- Ó apám! azt akartam hogy ez a Cadou név inkább legyen

Kristály patakcsobogás a köveken

Mint harsány fuga zengô gregóriándal

Ha minden megvilágosul a végsô elnyugvással

Mikor majd a világ álomra hajtja fejét.

Rónay György


Czeslaw Milosz: Szeretet

Szeretet az, ha úgy nézünk magunkra,

Ahogy közömbös, más dolgokra máskor,

Mert csupán egy vagy a dolgok között itt.

És aki így néz, bár maga sem tudja,

Kigyógyítja a szívét sok bajából,

A madár és fa barátként köszönti.

Akkor magát úgy használja, s a sok mást,

Hogy a betellés tüzében lobogjon.

Nem baj, hogy olykor nem tudja, mit szolgál:

Nem az, ki érti, szolgál a legjobban.

Kerényi Grácia


Betûrendes név- és címmutató
Betûrendes névmutató
-- A --

Ahmatova, Anna (1889--1966), orosz

A megfeszítés (Rab Zsuzsa)

A 137. zsoltárra (Rab Zsuzsa)

Hang szólít nevemen (Rab Zsuzsa)

Harangszó (Rab Zsuzsa)

Hát ittmaradtam (Rab Zsuzsa)

Virágvasárnap (Rab Zsuzsa)

Alonso, Dàmaso (1898--1990), spanyol

A vér (Csoóri Sándor)

Apollinaire, Guillaume (1880--1918), francia

Égöv (Radnóti Miklós)

Arghezi, Tudor (1880--1967), román

A csillagokhoz (Jékely Zoltán)

Töredelem (Jékely Zoltán)

Zsoltár (Áprily Lajos)

Auden, Wystan Hugh (1907--1973), angol

Achilles pajzsa (Lakatos Kálmán)

Részlet a ,,Jelenleg'' címû karácsonyi oratóriumból; Ha a politikai helyzet következtében... (Várady Szabolcs)

-- B --

Bachmann, Ingeborg (1926--1973), osztrák

Bécskörnyéki tájkép (Rab Zsuzsa)

Balmont, Konsztantyin (1867--1942), orosz

Az igazság útja (Eörsi István)

Bächler, Wolfgang (1925), német

Elhagyott templom (Hajnal Gábor)

Belij, Andrej (1880--1934), orosz

Aggodalom (Tellér Gyula)

Benn, Gottfried (1886--1956), német

Egy éjjel (Keresztury Dezsô)

Benzmann, Hans (1869--1926), német

A kánai menyegzô (Kosztolányi Dezsô)

Berberov, Mihail (1934), bolgár

Hitedet óvd meg (Király Zoltán)

Berryman, John (1914--1972), amerikai

Ecce Homo (Jánosy István)

Ima mindenek után (Jánosy István)

Nóna (Jánosy István)

Blaga, Lucian (1895--1961), román

Ti adjatok testet, hegyek (Jékely Zoltán)

Blagojevic, Desimir (1905), szerb

Nem lesz már idô arra sem (Tarbay Ede)

Blok, Alekszandr (1880--1921), orosz

Fejünk felett lecsapni készen (Lator László)

Hóförgeteg örvényesen (Lator László)

Zsenge ágát rázogatta (Lator László)

Bonn, Hanuš (1913--1941), cseh

Szorongás (Lothár László)

Bonnefoy, Yves (1923), francia

Lefekszel majd (Rónay György)

Borges, Jorge Luis (1890--1985), argentin

Adam cast forth (Somlyó György)

Töredékek egy apokrif evangéliumból (Somlyó György)

Brezina, Otokar (1868--1929), cseh

Dal a Napról, a Földrôl, a vizekrôl s a tûznek titkáról (Patai Edith)

Mindenható (Horváth Béla)

Ó, eksztázisok ereje és álmoké (Hap Béla)

Brjuszov, Valerij (1870--1953), orosz

A tékozló fiú (Rab Zsuzsa)

Bunyin, Ivan (1870--1953), orosz

Giordano Bruno (Rab Zsuzsa)

Mit mond egy messzi part varázsa (Lator László)

Busta, Christine (1915), osztrák

Téli vigilia (Hajnal Gábor)

-- C --

Cadou, René Guy (1920--1951), francia

Életgyónás (Rónay György)

Ördögi kísértet (Rónay György)

Szeretet (Rónay György)

Cardenal, Ernesto (1925), nicaraguai

XXI. zsoltár (Asztalos Lajos)

Celan, Paul (1920--1970), osztrák

Húsvéti gomolygás (Lator László)

Késôn és mélyen (Lator László)

Tenebrae (Lator László)

Zsoltár (Lator László)

Claudel, Paul (1868--1955), francia

A figyelmes Szûz (Rónay György)

A prágai gyermek Jézus (Rónay György)

Assisi Szent Ferenc (Rónay György)

Ballada (Rónay György)

Délben a Szûzanyánál (Rónay György)

Karácsonyi ének (Rónay György)

Sötétség (Rónay György)

Szent Cecília (Rónay György)

Corazzini, Sergio (1887--1907), olasz

A kis halott szív (Kálnoky László)

Cullen, Couutee (1903--1946), amerikai

Mégis furcsállom (Tellér Gyula)

Cummings, Edward Estlin (1894--1962), amerikai

(fácska)(Kálnoky László)

Köszönöm néked Isten e remek (Tandori Dezsô)

!remény (Weöres Sándor)

Sugárzó inda égi vágy (Tandori Dezsô)

Cvetajeva, Marina (1892--1941), orosz

Eljô a nap (Rab Zsuzsa)

Nomád sötétbôl (Rab Zsuzsa)

Ostyafehér nap (Rab Zsuzsa)

-- D --

Dario, Rubén (1867--1916), nicaraguai

A remény éneke (Gáspár Endre)

Davie, Donald (1922), angol

Egy testvéremhez a misztériumban (Szegô György)

Ducic, Jovan (1884--1966), francia

Teremtés (Babits Mihály)

Duhamel, Georges (1884--1966), francia

Florentin Prunier balladája (Rónay György)

-- E --

Ebner, Jeannie (1918), osztrák

Éhség (Kálnoky László)

Eliot, Thomas Stearns (1888--1965), angol

A háromkirályok utazása (Vas István)

A karácsonyfa-kultusz (Rónay György)

Hamvazószerda (Vas István)

Kórusok ,,A sziklá''-ból VIII. (Ferencz Gyôzô)

Simeon éneke (Rónay György)

Te Deum (Rónay György)

Emmanuel, Pierre (1916), francia

A galamb (Rónay György)

Az igazi arc (Rónay György)

Bûnvallomás (Rónay György)

Cibus viatorum (Rónay György)

Láthatatlan (Rónay György)

Megváltás (Rónay György)

Nada (Rónay György)

Nagypéntek este (Rónay György)

Ó, ha én a Galamb szárnyán szállnék (Rónay György)

Tamás (Rónay György)

Everson, William (Antoninus testvér) (1912), amerikai

A kereszt készítése (Mezey Katalin)

Menekülés a sivatagban (Mezey Katalin)

-- F --

Fofanov, Konsztantyin (1862--1911), orosz

Stancák (Eörsi István)

Frénaud, André (1907), francia

A kegyelemrôl (Kálnoky László)

Amit a pap mond (Kálnoky László)

Háromkirályok (Rába György)

Frost, Robert (1874--1963), amerikai

Madarak így nem dalolnak megint (Hárs Ernô)

Tûz és jég (Weöres Sándor)

-- G --

García Lorca, Federico (1898--1936), spanyol

A tûz a tágas konyha mélyén (Majtényi Zoltán)

Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Majtényi Zoltán)

Prológus (Eörsi István)

Van lélek (Tellér Gyula)

Gascoyne, David (1916), angol

Ecce Homo (Jánosy István)

Gatto, Alfonso (1909), olasz

A Santa Maria Novella kolostorában (Rába György)

George, Stefan (1868--1933), német

A szövetség csillaga (Csorba Gyôzô)

A tanítvány (Tandori Dezsô)

Az Antikrisztus (Szabó Lôrinc)

,,Sunt animae rerum'' (Jékely Zoltán)

Úrnapja (Jékely Zoltán)

Zárókórus (Képes Géza)

Goll, Iwan (1891--1950), német

Az ember teremtése (Nemes Nagy Ágnes)

Grochowiak, Stanislaw (1934), lengyel

Imádság (Kerényi Grácia)

Gumiljov, Nikolaj (1886--1921), orosz

Olvasóim (Eörsi István)

-- H --

Halas, František (1901--1941), cseh

A halott katona (Szabó Lôrinc)

A szó dicsôsége (Zádor András)

Az egyiptomi tíz csapás (Rónay György)

Hardy, Thomas (1840--1928), angol

Azután (Vas István)

Végzet (Kiss Zsuzsa)

Henisch, Peter (1943), osztrák

Jób elsô zsoltára (Hajnal Gábor)

Jób utolsó zsoltára (Hajnal Gábor)

Herrera y Reissig, Julio (1850--1910), uruguayi

A templom (András László)

Hesse, Hermann (1877--1962), svájci német

Elmélkedés (Rónay György)

Holan, Vladimír (1905--1980), cseh

Az utolsó (Székely Magda)

Feltámadás (Székely Magda)

Tükrözôdés (Székely Magda)

Holthusen, Hans Egon (1913), német

Boldog halfogás (Rónay György)

Holub, Miroslav (1923), cseh

Rövid elmélkedés a térképekrôl (Zádor András)

Hopkins, Gerard Manley (1844--1889), angol

A teljesség köntöse (Ferencz Gyôzô)

Aranyló aratás (Jékely Zoltán)

Kikelet (Kálnoky László)

Tarka szépség (Tótfalusi István)

Hora, Josef (1891--1945), cseh

Szívem testvére, az idô... (József Attila)

Hughes, Ted (1930), angol

Ébresztô (Tótfalusi István)

-- I --

Ignatov, David (1914), amerikai

Ô nyugtat el (Tellér Gyula)

-- J --

Jacob, Max (1876--1944), francia

Az igazi csodák (Rónay György)

Egyházközség alapítása Brazíliában (Illyés Gyula)

Hit-halál (Illyés Gyula)

Jammes, Francis (1868--1938), francia

Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba (Szabó Lôrinc)

Imádság egyszerûségért (Rónay György)

Kék esernyôddel (Rónay György)

Nagy, nyugodt vonalak (Rónay György)

Jarrell, Randall (1914--1965), amerikai

A túlélô a sírok közt (Tandori Dezsô)

Jeffers, Robinson (1887--1962), amerikai

Madarak és halak (Tótfalusi István)

Jesensky, Janko (1874--1945), szlovák

Krizantémok (Darvas János)

Jeszenyin, Szergej (1895--1925), orosz

A kisded Jézus (Rab Zsuzsa)

Lelkem, az égbôl számûzött (Rab Zsuzsa)

Lombok zöld temploma (Rab Zsuzsa)

Jouve, Pierre Jean (1887--1976), francia

A kezdet harmata (Lator László)

A vízözön (Lator László)

Emésszétek szemeimet (Lator László)

Földönkívüli (Rónay György)

Isten áldjon (Lator László)

Járj át engem; Uram (Rónay György)

Ma meghal Krisztus (Rónay György)

Nem beszélek neked (Rónay György)

Nem jött özönvíz még a földre (Lator László)

Valódi test (Rónay György)

-- K --

Kinnell, Galway (1927), amerikai

A holtak feltámadnak majd romlatlanul (Gieler Gyöngyi)

Kolmar, Gertrud (1894--?), német

A ninivei állatok (Kálnoky László)

Kunert, Günter (1929), német

Vízözön (Kalász Márton)

Kuznyecov, Jurij (1941), orosz

Ha rég feledett rettenettel (Pór Judit)

Hullám (Pór Judit)

Mikor fára, kôtörmelékre (Pór Judit)

-- L --

Larkin, Philip (1922--1985), angol

Templomlátogatás (Fodor András)

Lasker-Schüler, Else (1869--1945), német

Hallgasd meg a helyet (Rónay György)

Hallgass meg, Uram (Rónay György)

Lowell, Robert (1917--1977), amerikai

Dies Irae (Orbán Ottó)

Újév napja (Jánosy István)

Lukac, Emil Boleslav (1900--1979), szlovák

Csillagok (Rónay György)

-- M --

Macernis, Vytautas (1921--1944), litván

Ôsz van, a vágy virága rôt (Tandori Dezsô)

Machado, Antonio (1875--1939), spanyol

Az ibér isten (Tímár György)

MacNeice, Louis (1907--1963), ír

A még meg nem született imája (Jánosy István)

Maeterlinck, Maurice (1862--1949), belga

Ima (Weöres Sándor)

Megöltek három kisleánykát (Kosztolányi Dezsô)

Mandelstam, Oszip (1891--1938), orosz

A félelemnek zuhanás a társa (Pór Judit)

Csillapíthatatlan szavak (Pór Judit)

Ímé, a szent kehely (Lator László)

Köd takarja (Lator László)

Ôsz mord homálya (Lator László)

Merton, Thomas (1915--1969), amerikai

Dal (Illyés Gyula)

Elégia a kolostor csûrjéhez (Takács Zsuzsa)

Reszponzórium, 1948 (Takács Zsuzsa)

Szent Malakiás (Takács Zsuzsa)

Millay, Edna St. Vincent (1892--1950), amerikai

Az üres partra térek meg (Várady Szabolcs)

Isten világa (Lázár Júlia)

Milosz, Czeslaw (1911), lengyel

Hit (Kerényi Grácia)

Oeconomia divina (Bojtár Endre)

Remény (Kerényi Grácia)

Szeretet (Kerényi Grácia)

Veni Creator (Bojtár Endre)

Mistral, Gabriela (1889--1957), chilei

Könyörgés (András László)

Montale, Eugenio (1896--1981), olasz

Ezekiel Saw The Wheel (Lator László)

Moore, Marianne (1887--1972), amerikai

Az érdemek hiábavalóságáról (Rakovszky Zsuzsa)

Morgenstern, Chrsitian (1871--1914), német

Tedd fel,hogy egy égi hatalom... (Hárs Ernô)

-- N --

Neruda, Pablo (1904--1973), chilei

Gothama -- Krisztus (Somlyó György)

-- O --

Orten, Jiri (1919--1941), cseh

Látomás (Garai Gábor)

-- P --

Pandurovic, Sima (1883--1960), szerb

A sötétség éneke (Lator László)

Paszternak, Borisz (1890--1960), orosz

A Getsemáné kertje (Pór Judit)

Baljós napok (Pór Judit)

Hamlet (Pór Judit)

Karácsonyi csillag (Pór Judit)

Mária Magdolna I. (Pór Judit)

Mária Magdolna II. (Pór Judit)

Péguy, Charles (1873--1914), francia

A gazda és a vendég (Rónay György)

Az éj (Rónay György)

Pessoa, Fernando (1888--1935), portugál

A szörnyû éjszakán (Kálnoky László)

Pillat, Ion (1891--1945), román

Post mortem (Áprily Lajos)

Plath, Sylvia (1932--1963), amerikai

Lázárasszony (Gergely Ágnes)

Pound, Ezra (1885--1972), amerikai

A jócimbora balladája (Képes Géza)

-- Q --

Quasimodo, Salvatore (1901--1968), olasz

Auschwitz (Képes Géza)

Az új holdhoz (Végh György)

-- R --

Rakic, Milan (1876--1938), szerb

Elhagyott templom (Dudás Kálmán)

Rilke, Rainer Maria (1875--1926), osztrák

Az áhítat könyve (Részletek)(Nemes Nagy Ágnes; Kosztolányi Dezsô)

Az Olajfák kertje (Vas István)

Duinói elégiák (Elsô elégia)(Nemes Nagy Ágnes)

Már egyedül (Vas István)

Ôszi nap (Rab Zsuzsa)

Pietà (Nemes Nagy Ágnes)

Rodgers, William Robert (1909--1968), ír

A vízen járó Krisztus (Tandori Dezsô)

Roethke, Theodore (1908--1963), amerikai

Dugványok (Ferencz Gyôzô)

Sötét idôben (Ferencz Gyôzô)

-- S --

Sachs, Nelly (1891--1970), német

A kürtôk (Vas István)

Oly elhagyatott az ember (Kálnoky László)

Smith, Stevie (1902--1971), angol

A légi Krisztus (Gergely Ágnes)

Supervielle, Jules (1884--1960), francia

A halál kertjei (Rónay György)

A világ hajnala (Rónay György)

Egy ház áll jobbomon (Rónay György)

Egy pálmafa születése (Rónay György)

Imádság az ismeretlenhez (Rónay György)

Isten az emberre gondol (Rónay György)

Mikor a vízbefúlt fölébred (Rónay György)

Öldöklés (Lator László)

-- T --

Tate, Allen (1899--1979), amerikai

Karácsonyi szonettek (Bárdos László)

Thomas, Dylan (1914--1953), walesi

És nem vesz rajtuk erôt a halál (Kálnoky László)

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába (Vas István)

Toman, Karel (1877--1946), cseh

Ádvent (Ágh István)

Trakl, Georg (1877--1914), osztrák

Az eltávozott éneke (Kálnoky László)

Luciferhez (Somlyó György)

Megdicsôülés (Rónay György)

Napnyugati dal (Hajnal Gábor)

-- U --

Unamuno, Miquel de (1964--1936), spanyol-baszk

Álmatlanul (Orbán Ottó)

Under, Marie (1883--1980), észt

A szülôk bibliája (Képes Géza)

Ungaretti, Giuseppe (1888--1970), olasz

Kain (Hárs Ernô)

-- V --

Valéry, Paul (1871--1945), francia

Hajnal (Szabó Lôrinc)

Pálma (Rónay György)

Tengerparti temetô (Kosztolányi Dezsô)

Valle, Juvencio (1900), chilei

Az Éden fája (Tótfalusi István)

Szabad lélek (Kormos István)

Venclova, Tomas (1937), litván

Sestina (Ferencz Gyôzô)

Verdaguer, Jacint (1845--1902), katalán

E tüzes szív rejtekén (Orbán Ottó)

Verhaeren, Émile (1855--1916), belga-flamand

November (Rónay György)

Vidric, Vladimír (1875--1909), horvát

Két lévita (Lator László)

-- W --

Warren, Robert Penn (1905--1989), amerikai

A kereszt (Ferencz Gyôzô)

Az Isten-szeretet útja (Ferencz Gyôzô)

Három sötétség (Várady Szabolcs)

Kis Örökkévalóság (Ferencz Gyôzô)

Weiner, Richard (1884--1937), cseh

Párbeszéd (Zádor András)

Weinheber, Josef (1892--1945), osztrák

Corpus mysticum (Görgey Gábor)

Williams, William Carlos (1883--1963), amerikai

A katolikus harangok (Várady Szabolcs)

Ajándék (Kodolányi Gyula)

Wolker, Jiri (1900--1924), cseh

A keresztre feszített szív (Zádor András)

Búcsúzás (Somlyó György)

Koldusok (Zádor András)

Nehéz óra (Zádor András)

Vendég áll a házhoz (Garai Gábor)

Wright, James (1927--1980), amerikai

Szent Júdás (Kappanyos András)

-- Y --

Yeats, William Butler (1865--1939), ír

A második eljövetel (Ferencz Gyôzô)

Énem és lelkem párbeszéde (Tandori Dezsô)

Hajózás Byzantiumba (Jékely Zoltán)

-- Z --

Zabolickij, Nyikolaj (1903--1958), orosz

Átváltozások (Illyés Gyula)

Szeptember (Fodor András)

Zahradnícek, Jan (1905--1960), cseh

Elmerülés (Horváth Béla)

Sírfelirat (Márton László)

Závada, Vilém (1905--1982), cseh

Szorongás (Kardos László)


Betûrendes név- és címmutató
Betûrendes címmutató
-- A --

A 137. zsoltárra

A csillagokhoz

A félelemnek zuhanás a társa

A figyelmes Szûz

A galamb

A gazda és a vendég

A Getsemáné kertje

A halál kertjei

A halott katona

A háromkirályok utazása

A holtak feltámadnak majd romlatlanul

A jócimbora balladája

A karácsonyfa-kultusz

A katolikus harangok

A kánai menyegzô

A kegyelemrôl

A kereszt

A kereszt készítése

A keresztre feszített szív

A kezdet harmata

A kis halott szív

A kisded Jézus

A kürtôk

A légi Krisztus

A második eljövetel

A megfeszítés

A még meg nem született imája

A ninivei állatok

A prágai gyermek Jézus

A remény éneke

A Santa Maria Novella kolostorában

A sötétség éneke

A szó dicsôsége

A szörnyû éjszakán

A szövetség csillaga

A szülôk bibliája

A tanítvány

A teljesség köntöse

A templom

A tékozló fiú

A túlélô a sírok közt

A tûz a tágas konyha mélyén

A vér

A világ hajnala

A vízen járó Krisztus

A vízözön

Achilles pajzsa

Adam cast forth

Aggodalom

Ajándék

Amit a pap mond

Aranyló aratás

Assisi Szent Ferenc

Auschwitz

Az Antikrisztus

Az áhítat könyve (Részletek)

Az egyiptomi tíz csapás

Az eltávozott éneke

Az ember teremtése

Az Éden fája

Az éj

Az érdemek hiábavalóságáról

Az ibér isten

Az igazi arc

Az igazi csodák

Az igazság útja

Az Isten-szeretet útja

Az Olajfák kertje

Az utolsó

Az új holdhoz

Az üres partra térek meg

Azután

Ádvent

Álmatlanul

Átváltozások

-- B --

Baljós napok

Ballada

Bécskörnyéki tájkép

Boldog halfogás

Búcsúzás

Bûnvallomás

-- C --

Cibus viatorum

Corpus mysticum

Csillagok

Csillapíthatatlan szavak

-- D --

Dal

Dal a Napról, a Földrôl, a vizekrôl s a tûznek titkáról

Délben a Szûzanyánál

Dies Irae

Dugványok

Duinói elégiák (Elsô elégia)

-- E --

E tüzes szív rejtekén

Ecce Homo (John Berryman)

Ecce Homo (David Gascoyne)

Egy éjjel

Egy ház áll jobbomon

Egy pálmafa születése

Egy testvéremhez a misztériumban

Egyházközség alapítása Brazíliában

Elégia a kolostor csûrjéhez

Elhagyott templom (Wolfgang Bächler)

Elhagyott templom (Milan Rakic)

Eljô a nap

Elmélkedés

Elmerülés

Emésszétek szemeimet

Ezekiel Saw The Wheel

Ébresztô

Égöv

Éhség

Életgyónás

Énem és lelkem párbeszéde

És nem vesz rajtuk erôt a halál

-- F --

Fejünk felett lecsapni készen

Feltámadás

Florentin Prunier balladája

Földönkívüli

-- G --

Giordano Bruno

Gothama -- Krisztus

-- H --

Ha rég feledett rettenettel

Hajnal

Hajózás Byzantiumba

Hallgasd meg a helyet

Hallgass meg, Uram

Hamlet

Hamvazószerda

Hang szólít nevemen

Harangszó

Három sötétség

Háromkirályok

Hát ittmaradtam

Hit

Hi-halál

Hitedet óvd meg

Hóförgeteg örvényesen

Hullám

Húsvéti gomolygás

-- I --

Ima

Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba

Ima mindenek után

Imádság

Imádság az ismeretlenhez

Imádság egyszerûségért

Isten áldjon

Isten az emberre gondol

Isten világa

Ímé, a szent kehely

-- J --

Járj át engem; Uram

,,Jelenleg'' címû karácsonyi oratóriumból; Ha a politikai helyzet következtében...  (Részlet)

Jób elsô zsoltára

Jób utolsó zsoltára

-- K --

Kain

Karácsonyi csillag

Karácsonyi ének

Karácsonyi szonettek

Kék esernyôddel

Késôn és mélyen

Két lévita

Kikelet

Kis Örökkévalóság

Koldusok

Kórusok ,,A sziklá''--ból VIII.

Köd takarja

Könyörgés

Köszönöm néked Isten e remek

Krizantémok

-- L--

Láthatatlan

Látomás

Lázárasszony

Lefekszel majd

Lelkem, az égbôl számûzött

Lombok zöld temploma

Luciferhez

-- M--

Ma meghal Krisztus

Madarak és halak

Madarak így nem dalolnak megint

Már egyedül

Mária Magdolna I.

Mária Magdolna II.

Megdicsôülés

Megöltek három kisleánykát

Megváltás

Menekülés a sivatagban

Mégis furcsállom

Mikor a vízbefúlt fölébred

Mikor fára, kôtörmelékre

Mindenható

Mit mond egy messzi part varázsa

-- N--

Nada

Nagy, nyugodt vonalak

Nagypéntek este

Napnyugati dal

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába

Nehéz óra

Nem beszélek neked

Nem jött özönvíz még a földre

Nem lesz már idô arra sem

Nomád sötétbôl

November

Nóna

-- O--

Olvasóim

Oly elhagyatott az ember

Ostyafehér nap

Oeconomia divina

Ó, eksztázisok ereje és álmoké

Ó, ha én a Galamb szárnyán szállnék

Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez

Öldöklés

Ördögi kísértet

Ô nyugtat el

Ôsz mord homálya

Ôsz van, a vágy virága rôt

Ôszi nap

-- P--

Pálma

Párbeszéd

Pietà

Post mortem

Prológus

-- R--

!remény

Remény

Reszponzórium, 1948

Rövid elmélkedés a térképekrôl

-- S--

Sestina

Simeon éneke

Sírfelirat

Sötét idôben

Sötétség

Stancák

Sugárzó inda égi vágy

,,Sunt animae rerum''

-- SZ --

Szabad lélek

Szent Cecília

Szent Júdás

Szent Malakiás

Szeptember

Szeretet (René Guy Cadou)

Szeretet (Czeslaw Milosz)

Szívem testvére, az idô...

Szorongás (Hanuš Bonn)

Szorongás (Vilém Závada)

-- T --

Tamás

Tarka szépség

Te Deum

Tedd fel,hogy egy égi hatalom...

Templomlátogatás

Tenebrae

Tengerparti temetô

Teremtés

Téli vigilia

Ti adjatok testet, hegyek

Töredékek egy apokrif evangéliumból

Töredelem

Tükrözôdés

Tûz és jég

-- U --

Újév napja

Úrnapja

-- V --

Valódi test

Van lélek

Vendég áll a házhoz

Veni Creator

Végzet

Virágvasárnap

Vízözön

-- X --

XXI. zsoltár

-- Z --

Zárókórus

Zsenge ágát rázogatta

Zsoltár (Tudor Arghezi)

Zsoltár (Paul Celan)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973)338-4736
	Fax: (973)778-4263
	e-mail: felso@home.com
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@home.com

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.katolikus.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)