Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		III. kötet Aranyszajú Szent János homiliái a Genezishez Szerkesztette: Radó Polikárp Fordította: Simon Sándor Szent István Társulat, Budapest, 1944 Nihil obstat. Budapestini, die 1. Junii 1942. Dr. Florianus Kühár O.S.B. censor deputatus. 684/1942. Imprimi permittitur. In S. Monte Pannoniae, die 3. Junii 1942. Chrysostomus Kelemen, archiabbas. Nihil obstat. Dr. Michael Marczell, censor dioecesanus. Nr. 3001/1942. Imprimatur. Strigonii, die 20. Aprilis 1942. Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis. Tartalomjegyzék


Keresztény Remekírók

Szerkeszti

Kühár Flóris

Szerkesztôbizottság

Beresztóczy Miklós, Mihalovits Zsigmond, Nagy Miklós, Radó Polikárp, Szunyogh X. Ferenc, Városi István

12. kötet.

Az egyházatyák szentbeszédeibôl

III.

Aranyszájú Szent János homiliái a Genezishez

SZENT ISTVÁN TÁRSULAT

AZ APOSTOLI SZENTSZÉK KÖNYVKIADÓJA BUDAPEST


Az egyházatyák szentbeszédeibôl

III. kötet

Aranyszajú Szent János homiliái a Genezishez

Szerkesztette

Radó Polikárp

Fordította

Simon Sándor

Budapest, 1944

Nihil obstat. Budapestini, die 1. Junii 1942. Dr. Florianus Kühár O.S.B. censor deputatus. 684/1942. Imprimi permittitur. In S. Monte Pannoniae, die 3. Junii 1942. Chrysostomus Kelemen, archiabbas.

Nihil obstat. Dr. Michael Marczell, censor dioecesanus. Nr. 3001/1942. Imprimatur. Strigonii, die 20. Aprilis 1942. Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis.


Tartalom

A könyv elektronikus változata

Elôszó

1.	A Genezishez mondott homiliák bevezetése
2.	Ábrahámról
3.	Ábrahám könyörgése a bûnös városokért
4.	Ábrahám próbára tétele
5.	Izsák jelleme
6.	Ézsau és Jákob
7.	Jákob menekülése
8.	Jákob Lábánnál menedéket talál
9.	Jákob küzdelme Istennel
10.	Józsefre irigykednek testvérei
11.	József a börtönben
12.	József testvérei Egyiptomban
Jegyzetek


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv a Szent István Társulat kiadásában jelent meg 1944-ben A Keresztény remekírók sorozat (szerkesztette Kühár Flóris) 12. köteteként és Az egyházatyák szentbeszédeibôl címû rész III. köteteként.

Az eredeti szöveget apró változtatásokkal a mai helyesíráshoz igazítottuk.


Elôszó

A Keresztény Remekírók XI. kötete Aranyszájú Szent Jánosnak a rómaiakhoz írt levelének magyarázataiból, homiliáiból, az erkölcsi tanulságokat hozta.

Hogy fogalmunk legyen azonban az összefüggô, kerek egészet alkotó homiliáiról is, néhány homiliát egészében közlünk a Genezisrôl mondottak közül. Ezekben Ábrahám, Izsák, Jákob, József jelleme bontakozik ki elôttünk; az erkölcsi élet örökké érvényes keresztény példaképeiként.

A homiliák kiválasztása és a címek megadása az én munkám itt is, valamint a terjedelemnek itt-ott történt rövidítése. A fordítás munkájáért dr. Simon Sándor piarista felel.

Radó Polikárp


A Genezisrôl mondott homiliák bevezetô beszéde

1. A Genezisrôl mondott homiliák bevezetô beszéde[1]

A nagyböjt hasznáról

Nagy örömmel látom, hogy a mai napon Isten háza a fiaknak sokaságától ékes, és ti mindnyájan szíves örömest jöttetek össze. Ha rátok nézek, arcotok ragyogása kitûnô tanúbizonyságot tesz lelki örömötökrôl, hiszen azt mondja a bölcs: A jókedv földeríti az arcot. (Péld 15,13) Ma tehát én is buzgóbban lépek föl a szószékre, egyrészt azért, hogy résztvegyek lelki örömetekben, másrészt pedig, hogy kihirdessem nektek lelkünk orvosságának, a szent nagyböjtnek elérkeztét. Mindannyiunk közös Ura, mint fiait szeretô atya, le akarja mosni a múltban elkövetett vétkeinket, ezért a szent böjtölés által gondolt ki nekünk gyógyulást. Senki se legyen tehát szomorú és ne mutatkozzék búbánatosnak! Inkább mindenki örültön-örüljön és dicsôítse lelkünk Gondozóját, aki megnyitotta elôttünk ezt a pompás utat és fogadja nagy örvendezve a Böjt elérkeztét. Szégyenkezzenek a pogányok, takarják el arcukat a zsidók annak láttán, hogy szeretetünk micsoda ujjongó buzgalommal üdvözli a Böjt eljövetelét; és tapasztalják meg mi a különbség köztük meg köztünk. Ôk csak nevezzék ünnep meg népünnep réven a részegeskedést, a tobzódás meg az ocsmányság különféle fajtáit, amiket ünnepeiken nyilván elkövetnek. Ám az Isten Egyházának azt kell ünnep néven hívnia, ami az elôbbieknek éppen fordítottja: a böjtölést, a test megvetését és minden velük kapcsolatos erényt. Mert az a valódi ünnep, amelyen megvan a lélek üdvössége, a béke s az egyetértés és amelyrôl teljesen számûztük e világnak vásárát; amelyen nem lábatlankodik a lárma, a zsivaj, a szakácsok futkosása s a barmok letaglózása, hanem helyettük mély nyugalom, csendesség, szeretet, öröm, béke, nyájasság és számtalan lelki jó uralkodik.

E beszédek valódi célja és haszna. -- Nos, engedjétek meg, hogy errôl a böjtrôl mondjak kedvességteknek egyet és mást. De elôszór arra kérlek benneteket: beszédeimet áhítatosan hallgassátok, hogy így valami nemes haszonnal térhessetek innét otthonotokba. Nem ok nélkül jöttünk itt össze; vagyis nem azért, hogy egyikünk beszéljen, másikunk pedig megtapsolja a szónokot, aztán meg szétoszoljunk; hanem azért, hogy én valami olyat mondjak, ami hasznos és elômozdítja üdvösségteket, ti pedig gyarapodjatok szavaimból és nagy lelki nyereséggel távozhassatok innét. A templom valóban a lélek orvoslásának mûhelye, s az idejötteknek nem szabad mindaddig hazatérniök, amíg megfelelô orvosságot nem kaptak és nem helyezték sebeikre. A merô hallgatás cselekedetek nélkül mit sem ér. Hallgasd csak Szent Pál szavát: Nem a törvény hallgatói igazak Isten elôtt, hanem a törvény megtartói nyernek megigazulást. (Róm 2,13)

Krisztus is azt mondta egy beszédében: Nem mindaz, aki mondja nekem: Uram, Uram! megyen be a mennyek országába, hanem aki Atyám akaratát cselekszi, az megyen be mennyek országába. (Mt 1,21) Mivel tudjuk, szeretteim, hogy semmi hasznunk nem lesz a hallgatásból, ha valóraváltás nem követi, necsak hallgatók legyünk, hanem cselekvôk is: mert így a beszédekre következô cselekedetek nagy bizalommal tölthetnek el bennünket. Ezért szívetek minden redôjét nyissátok föl és úgy hallgassátok böjti beszédeimet. Amikor a tiszta, szende, nemes menyasszonyt szobájába akarják vezetni, elôbb szônyegekkel díszítik föl a lakás minden részét, kitakarítják az egész házat és minden hanyag cselédet kitiltanak belôle. Azt szeretném, ha ti is hasonlóképpen kitakarítanátok lelketeket, búcsút mondanátok a gyönyörnek meg a falánkságnak és befogadnátok szívétek rejtekébe minden jónak szülôanyját, a szemérmetességnek és minden más erénynek tanítóját: a böjtöt, mégpedig azért, hogy nagyobb legyen boldogságtok, s a böjt megfelelô orvosságot adjon nektek. Ha az orvosok gyógyszert akarnak beadni azoknak, akik szeretnék megtisztítani testük áporodott, romlott nedvét, elôírják a testi eledeltôl való tartózkodást, hogy az orvosság hatóerejét semmi se gátolja, hanem kifejthesse, megmutathassa hatását. Hozzánk, akik e böjt-adta hasznot akarjuk lelki gyógyszerül bevenni (azt a hasznot értem, amely a sovány eledelen való élésbôl származik), sokkal inkább illik megtisztítanunk és felüdítenünk lelkünket, hogy részegségbe ne merüljön, mert ez megsemmisíti a böjt hasznos hatását.

Tudom, hogy mai mondanivalóm sok embert megdöbbent. De kérlek benneteket, ne szolgáljunk vaktában a megszokásnak, hanem ésszerûen rendezzük be életünket. Vagy talán van valami hasznunk a mindennapi lakmározásból s a nagy részegségbôl? De mit beszélek én haszonról? Hiszen ezekbôl csak nagy kár és elviselhetetlen veszteség származik. Mihelyt ugyanis borgôzös lesz az elme, már eleve és azon nyomban vége a böjtölés hasznának is. Mondd csak, mi kellemetlenebb, mi utálatosabb, mint amikor éjfélig szopogatják a színbort és hajnaltájt, a kelô nap sugarában, csak úgy dôl belôlük a nemrég fölkortyolt bor szaga. Kellemetlenkednek a járókelôknek, eljátsszák tekintélyüket rabszolgáik elôtt, mindenki nevet rajtuk, akinek egy garas ára illemtudása van és -- ami még fontosabb -- nagy kicsapongásukkal, idétlen és haszontalan mértéktelenségükkel még az Isten haragját is magukra vonják. Mert azt mondja Szent Pál: Iszákosak nem fogják bírni Isten országát. (1Kor 6,10) Lehet-e ezeknél valaki szerencsétlenebb? Hiszen röpke, de ártó élvezeteik miatt kivettetnek a menny pitvarából. Bár ne volna az itteni gyülekezetben senki olyan, aki efféle nyavalyával van megverve. Vajha teljes józansággal és mértéktartással lakomáznánk e napon is! Bárcsak megmenekedhetnénk ama dúló viharoktól, amelyeket a részegség természetszerûleg fölidéz! Ó csak kiköthetnénk a lelkek kikötôjében: a böjtben, hogy elnyerhessük bôséges javait. Mert amint a dorbézolás az emberi nemnek rengeteg bajt okoz, úgy a testiség megvetése s a böjt kimondhatatlan sok javunknak elômozdítója volt mindenkor. Az Isten ugyanis, ahogy megteremtette az embert, mindjárt kezdetben a következô parancsot adta az ôsszülônek (mert tudta, hogy lelke üdvössége végett erre az orvosságra különösen szüksége van): A Paradicsom minden fájáról ehetel, de a jó és rossz tudás fájáról ne egyél. (Ter 2,16--17) Már ez a kijelentés: ,,Ebbôl ehetel, amabból nem'' -- a böjt elôképe volt. Nos, ezt a parancsot meg kellett volna tartani, de Ádám nem tartotta meg; legyôzte ôt gyomra féktelensége, engedetlenséget követett el és halálra ítéltetett. Mikor ti. nemünk ellensége, a kaján ördög, látta az ôsszülô paradicsombeli, nyomorúság-nemismerô életét és látta, hogy angyalként él a földön, testhez kötött létére is; el akarta gáncsolni, el akarta ütni a még nagyobb ígéretek reményétôl és íme, még attól is megfosztotta, ami már az övé volt. Ilyen nagy baj az, ha nem tudunk megmaradni a magunk portáján, hanem nagyobbra sóvárgunk! Éppen errôl mondta a bölcs: A halál pedig a sátán irigységébôl jött a világra. (Bölcs 2,24) Látod, kedvesem: a mértéktelenséget már kezdetben nyomon követte a halál bevonulása. Vedd csak szemügyre, hogy a Szentírás késôbb is újra meg újra helyteleníti a kicsapongást és azt mondja egy helyen: Leüle a nép enni meg inni, majd nekiálla játszani. (Kiv 32,6); másutt pedig: Ám meghízott a kedvenc és -- kirúgott! Meghízott, kövér lett, meghájasodott. (MTörv 32,15) Sôt Szodoma népe egyebek közt ezzel a vétekkel idézte önfejére az Isten engesztelhetetlen haragját. Halld a próféta szavát: Íme, ez volt a gonoszsága Szodoma nôvérednek:... a kenyér bôsége... az ô és leányainak tétlensége. (Ez 16,49) Mert ez a gyökere és forrása minden bajnak.

A böjtöt a szentek példája ajánlja. -- Láttad a falánkság ártó hatását? Lásd meg a böjt eredményeit is. A nagy Mózes negyven napi böjt után megkapta a törvénytáblákat és mivel a hegyrôl leszálltában szeme megakadt a nép gonoszságán, a hosszas kitartás árán szerzett táblákat elvetette, összetörte (Kiv 24,18; 31,18; 32,19), mert nem tartotta érdemesnek, hogy a részeg és hámból kirúgó nép megkapja az Úr-szerezte törvényeket. Ezért ismét negyvennapi böjtre volt szüksége e csodálatos prófétának, hogy a nép gonosz-volta miatt összetört táblákat újra megkaphassa onnan felülrôl és lehozhassa. (Kiv 34,28) Ugyanennyi napot töltött böjtben a nagy Illés is; jutalmul kikerülte a halál hatalmát, tüzes szekéren az égbe ragadtatott és mainapiglan nem tapasztalta meg a halált. (1Kir 19,8) A Vágyak Férfia szintén többnapi böjt után részesült ama csodálatos látomásban, fékezte meg az oroszlánok dühét és változtatta juhok szelídségéve. (Dán 10,3) Nem a természetet változtatta meg; a vadság megmaradt, csak az étvágy irányát terelte másfelé. Ilyen böjtöléssel hárították el magukról az Úr ítéletét Ninive lakói is. Megtartatták a böjtöt állatokkal, emberekkel egyaránt; következésképpen mindegyikük elhagyta vétkes üzelmeit és megbocsátásra indította a mindenség Urát. (Jón 3,7) És még nagyon sok olyant említhetnék, aki az Ó- vagy az Újszövetségben híres lett böjtölésérôl. De miért idôzzünk tovább a szolgáknál? Forduljunk inkább mindnyájunk közös Ura felé! A mi Urunk Krisztus jómaga is elôbb negyven napig böjtölt és csak azután vette föl az ördöggel a harcot. (Mt 4,2) Ezzel valamennyiünknek példát mutatott, hogy böjttel fegyverkezzünk fel, ebbôl merítsünk erôt és szerelkedjünk föl a sátán elleni küzdelemre. Azt kérdezheti most valamelyik élesszemû, elevenebb eszû hallgatóm: Miért böjtöl az Úr ugyanannyi napig, mint szolgái; miért nem több napig? Nem véletlenül történt ez, hanem bölcsességének és mondhatatlan jóságának következményeképpen. Nem akarta ugyanis, hogy azt higyjék róla: csak látszólag jelent meg, nem öltött testet és nincs emberi természete. Azért böjtölt ugyanannyi napig és azért nem toldott hozzá több napot, mert így akarta az akadékoskodók torkára fojtani a szót. Ha ti. Krisztus negyvennapi böjtje ellenére egyesek mégis így mernek beszélni, milyen állítások megkockáztatására nem vetemedtek volna, hogyha Krisztus bölcs elôrelátással ki nem üti kezükbôl ezt a fegyvert? Azért nem akart több napig böjtölni, hanem csak addig, ameddig szolgái, hogy kézzelfoghatóan megmutassa: teste ugyanaz, mint a miénk és természete sem üt el a miénktôl.

4. Megmutattam, hogy nagy a böjtölés jelentôsége és belôle bôséges lelki haszon származik. A szolgák és az Úr példájával igazoltam ezt. Arra kérlek tehát benneteket, kedves hallgatóim, el ne utasítsátok tunya módon ama nyereséget, amely a böjtbôl származik, hiszen most már ismeritek hasznos voltát és ne essetek szomorúságba a böjti idô eljötte miatt, hanem örüljetek és ujjongjatok úgy, amint Szent Pál mondja: Bár a mi külsô emberünk romlásnak indul is; mindazonáltal a belsô ember napról-napra megújul. (2Kor 4,16) A böjt lelkünk tápláléka és amint a testi eledel hízlalja a testet, úgy a böjt is erôsíti a lelkünket, könnyû szárnyakkal látja el, hogy a magasba emelkedhessék a mennyei dolgok szemléletére; fölébe emeli a gyönyöröknek és evilág minden kellemetességének. És ahogy a könnyû hajók gyorsabban szelik át a tengert, viszont elsüllyednek, ha sok terhet raknak rájuk, úgy a böjt is könnyebbé teszi a lelket és elôsegíti azt, hogy a földi élet tengerén könnyûszerrel átkelhessen, az égre s az égiekre tekintsen, semmire se becsülje az itten-valókat, hanem kerülje el ôket, mint árnyéknál s álomnál semmirevalóbbakat. Ezzel szemben a falánkság meg a részegeskedés elnehezíti a lelket, meghízlalja a testet; a szellemet rabul ejti, minden oldalról kikezdi, nem engedi, hogy a józan ész megmaradjon erejében, hanem arra ösztökéli, hogy lejtôre jusson és mindent a saját üdve ellen cselekedjék. Ne hanyagoljuk el, szeretteim, üdvösségünk ügyét; hiszen tudjuk, hogy a renyheség mennyi rossznak szülôje; kerüljük tehát a belôle származó kárt. Mert a gyönyör nemcsak az Újszövetségben tilos, amelyben nagyobb az igazságra törekvés, keményebb a harc, nagy a verejtékezés, bôséges a jutalom és kimondhatatlan a koszorú; hanem az Ószövetségben is, amikor a zsidók homályban ültek, szövétnekre szorultak és mint a csecsemôk, csak lassan-lassan nevelôdtek; mondom: akkor sem volt megengedve a dorbézolás. Ne gondoljátok, hogy e szavakkal ok nélkül kifogásoljuk az élvezeteket; hallgassátok meg a próféta beszédét: Ti távolnak gondoljátok a veszedelem napját és a gonoszság trónusához közeledtek! Elefántcsontágyakban lustálkodtok és henyéltek kereveteiteken; lakmároztok a nyáj bárányaiból és a csorda borjúiból... Serlegekbôl isszátok a bort, a legfinomabb kenetekkel kenitek meg magatokat és állandóaknak tartjátok ezeket, nem pedig mulandóknak. (Ám 6,3-6). Láttátok, mily súlyos váddal illeti a próféta a kéjelgést; pedig szavait a tompaagyú, háládatlan, napról-napra a hasukat szolgáló zsidókhoz intézi. Figyeljétek csak meg a szavak pontos értelmét: amikor ugyanis a próféta kipellengérezte falánkságukat és szertelen borisszák mivoltukat, még hozzátette: És állandóaknak tartjátok ezeket, nem pedig mulandóknak. Majd hogy ki nem mondja: a gyönyörûség élvezése csak a torokig s az ajakig tart, tovább nem terjed.

A földi élet mulandó volta. -- A gyönyör kérész-életû, ideiglenes; a fájdalom örök és végetnemérô. Ezt a zsidók tapasztalatból tudhatták volna. Amint a próféta mondja: állandónak és maradandónak tartottak mindent, nem pedig mulandónak, azaz elröpülônek s egyetlen szempillantásig meg nem maradónak. Minden emberi és testi dolog ilyen: még itt sincs és máris tovaszáll; ilyenek az élvezetek, ilyen az emberi dicsôség és hatalom, ilyen a gazdagság, ilyen az egész földi jólét; nincs benne egyetlen erôs, állandó, szilárd pont; megfordítva: sebesebben fut el, mint a folyó árja; csupasz-árván hagyja el azokat, akik rá áhítoznak. Bezzeg nem ilyenek a lelki javak; gyökeresen különböznek amazoktól: szilárdak, rendületlenek, viszontagságot nem ismernek, minden idôre kiterjeszkednek. Be nagy esztelenség tehát ingatag dolgokért elcserélni a biztosakat; az ideigtartókért az örökkévalókat; a röpkeéletûekért a maradandókat; súlyos bûnhôdésünk okozóiért ama dolgokat, amelyek az eljövendô életben végtelen boldogságot szereznek nekünk. Mindezt, kérlek benneteket, eszünkbe véve fordítsunk szeges gondot üdvösségünkre; vessük meg a haszontalan és ártalmas gyönyöröket, fogadjuk örömmel a böjtöt és minden más bölcs isteni intézkedést; egészen változtassuk meg életünket, nap nap után induljunk buzgón jócselekedeteink végzésére: hogy az egész nagyböjti szent idô folyamán lelki kincseket szerezhessünk és erényeinkbôl nagy gazdagságot halmozhassunk fel; így ugyanis méltán megérhetjük az Úrnak nagy napját is (a húsvétot); bizalommal járulhatunk a félve-tisztelt lelki asztalhoz, tiszta lelkiismerettel részesedhetünk a fönséges és halhatatlan javakban, töltekezhetünk a belôlük áradó kegyelemmel, azoknak közbenjáró imáira, akik tetszettek magának Krisztusnak, kegyes Istenünknek; Vele az Atyának és a Szentléleknek dicsôség, hatalom, tisztesség most és mindig és örökön örökké. Amen.


Ábrahámró

2. Ábrahámról[2]

Ezek megtörténte után pedig lôn az Úr beszéde Ábrahámhoz (éjszakai) látomásban, mondván: Ne félj, Ábrám, én vagyok oltalmazód s igen nagy jutalmad! (Ter 15,1)

Az igazak erénye olyan kincseskamrához hasonlít, amely kimondhatatlan nagy gazdagságot rejt magában. Mert ha valaki onnét csak egy kis részt is elô tud hozni, nagy jómódot biztosít vele magának; ugyanígy vagyunk a patriarcha erényével: íme, jóformán minden nap Ábrám történetébôl merítettem tanításomat és terítettem nektek bô lakomát, mindazáltal eleddig még csak egy kicsinyke részét sem tudtam elôadni jócselekedeteinek, -- annyira gazdag erényességben. A bôvizû forrásból mindenki meríthet, mert a forrásból csorgó víz nem csökken; sôt annál több víz bugyog elô, minél többen meregetik. Ugyanezt látjuk e csodálatos patriarcha esetében is: az ô idejétôl fogva korunkig hányan, de hányan merítettek jótettei forrásából, mégsem apadt ki, sôt egyre bôvebben tör elô jócselekedeteinek áradata. Azt fogjuk látni, hogy mint egy aranylánc szemei egymásba, úgy kapcsolódnak össze az ô történetének egyes mozzanatai a Szentírás elôadásában: Ábrám elôször megmutatja erényes voltát, azután nyomban megkapja jutalmát Istentôl. Mindjárt meggyôzlek benneteket róla, hogy ez így van. Evégbôl érdemes lesz néhány szóval elölrôl kezdve elétek tárnom a patriarcha történetét: hadd ismerjétek meg ennek az igaznak Isten ígéreteibe vetett nagy bizalmát és ama jutalmakat, amelyekkel a jóságos Úr elhalmozta. Ábrám története elegendôképp ránevel bennünket arra, hogy serényen gyürkôzzünk neki az erényért vívandó harcnak: a mennyei jutalom reményében és Urunk bôkezûségének ismeretében vállaljuk szívesen e földi élet minden látszólagos nehézségét, hiszen éltethet bennünket az a remény, hogy megfizet az Úr. Vegyétek tehát szemügyre -- nagyon kérlek benneteket --, hogy Ábrám mindjárt kezdetben megtette az erejétôl telhetôt, vagyis követte természetadta józan eszét, és utána azonnal isteni megjelenés jutott neki osztályrészül, bár hitre senki fia sem tanította, sôt hitetlen szülôk nevelték. Már fiatal korában sem követte atyját a tévelygés útján, hanem tisztelte az istenséget. Csakhamar ki is érdemelte a legfensôbb látogatást, még kaldeai tartózkodása idején. Világosan megmagyarázzák ezt nekünk Szent István vértanú szavai: A dicsôség Istene megjelenék az atyánknak Ábrahámnak, midôn Mezopotámiában tartózkodott és mielôtt Haranba költözött vala. (ApCsel 7,2) Megfigyelted, hogyan indította el innét a jelenés Ábrahámot? Valószínû ti., hogy nemcsak Istenét szolgálta, hanem szüleit is tisztelte. Atyját oly nagy szeretettel láncolta magához, hogy ez -- a fia hatására szintén kiköltözött: a fia iránti szeretetében el tudta hagyni hazáját és idegen földre költözött. De nézd meg jól, kérlek, hogy ez a régebbi erényével kiérdemelt isteni látogatás még ragyogóbbá teszi erényét. Úgy határozott, hogy elhagyja az ôsi földet és idegenbe költözik, mert teljesíteni akarta Isten parancsát és hajlandó volt, gondolom, egymagában, akár rokonsága nélkül is kivándorolni, mindazáltal -- ahogy mondtam -- erényével és szülôi szeretetével elérte azt, hogy útjában atyja is elkísérte.

Isten újra megtapasztalja Ábrám engedelmességét. -- Háránba érkezve letáboroztak: Itt meghalt Tharra (így hívták Ábrám atyját). Most újra parancsot kapott az Úrtól, hogy költözzék el innét. Eredj ki földedrôl, rokonságod közül és atyád házából s menj arra a földre, amelyet majd mutatok neked. (Ter 12,1) Háránba ugyanis egész házanépével jött át, ezért tette hozzá az Úr, amikor újabb kiköltözést parancsolt neki: ,,Földedrôl, rokonságod közül''. Ezzel tudtára adta akaratát: egymagának kell vállalnia a vándorutat és nem kell magával vinnie testvérét (Nachort értem), sem senki mást. ,,Földedrôl'' -- mondotta, mert jókora ideig éltek e vidéken és úgy laktak itt, mintha már ez lett volna igazi hazájuk. Bár még nagy gyászban volt szülei miatt, és akkortájt nem kis nehézséggel járt a vándorút, sebtében végrehajtotta mégis az Úr utasításait, bár azt sem tudta, hol lesz vége bolyongásának. ,,Menj -- mondja az Úr -- (nem erre vagy arra a földre, hanem) amelyet majd mutatok neked.'' Jóllehet határozatlan volt a fölszólítás, Ábrám nem kíváncsiskodott, hanem megtette a parancsot; azzal pedig, hogy unokaöccsét is maga mellé vette, újra csak erényességét bizonyította meg. Öccsét még ifjúkorában örökbe fogadta és hovahamar erénye követôjévé nevelte. Nem akarta tehát elhagyni, inkább útitársul fogadta. Mintha csak azt mondta volna: Ha atyám hitetlen létére, csupán irántam érzett szeretetébôl el tudta hagyni az atyai házat, szülô- és nevelô-házunkat, kísérômül szegôdött és idegen országban fejezte be életét: annál kevésbé hagyhatom itt ifjú unokaöcsémet, hiszen zsenge korától fogva látszott rajta, hogy szép lassan derék ember lesz belôle.

Ábrám minden módon megmutatta jámborságát. Erre az újabb vándorlásra is ráadta fejét, ezért aztán Palesztinába érkeztekor, amidôn a kánáneusok határát átlépte, megjelent neki Isten, mert meg akarta erôsíteni az igazat buzgalmában és kezét akarta neki nyújtani, mondván: A te ivadékodnak adom majd e földet. (Uo. 7) Nagy fáradsága jutalmául most mindjárt épp azt ígéri meg neki az Isten, amit óhajton-óhajtott, vagyis fiúutódokat. Ti. természettôl fogva gyermektelen volt, és élemedett kora miatt már-már elveszett minden reménye. Ezért emeli föl bajnokát az Úr, ezért önt belé új lelket és teszi fiatalossá az eljövendô küzdelmekre. Figyeld csak meg: ezen ígéret után Ábrám egy újabb harcba indul. Mivel ínség ütött ki Kánaánban, és nagyon kevés volt a férôhely, Ábrám Egyiptomba sietett; ott keresett éhségére enyhülést, ámde itt még súlyosabb veszedelembe bonyolódott. Feleségének, Sárának formás szépsége szinte a halál képzetét idézi fel elôtte. Ezért amikor már közeledett Egyiptom határához, azt mondta feleségének: Tudom, hogy szép asszony vagy. (Uo. 11) Ismerem nagy szépségedet és féltem az egyiptomiak bujaságától. Nos, ha téged meglátnak és megtudják, hogy feleségem vagy, téged bizonyára életben tartanak, hogy kitombolhassák ôrült szenvedélyüket. engem azonban megölnek, hogy nyugodtan kitölthessék vétkes vágyukat, nem lévén senki, aki elárulhassa házasságtörésüket. Mondd tehát, kérlek, hogy a húgom vagy. (Uo. 13) Nézd acélos lelkét; nézd vasnál keményebb szívét! Elméjét nem zavarta meg az elôrelátható veszedelem. Nem gondolta, nem mondta magában: Hát ezért hagytam el hazámat, ezért voltam ennyire engedelmes s jöttem idegen földre, hogy ezekbe a bajokba keveredjem? Nemde kevéssel ezelôtt ígérte meg az Úr: ,,A te ivadékodnak adom majd e földet''? Íme, egyrészt a haláltól, másrészt a házasságtöréstôl való félelem rendíti meg lelkünket! -- Ilyenfajta gondolatot egyáltalán nem engedett be szívébe. Csak egyre volt gondja: hogyan játszhatná meg szerencsétlen szerepét úgy, hogy két veszedelem közé szorultában legalább az egyik elôl megmenekülhessen.

Isten csodálatosan gondját viseli Ábrámnak. -- Ábrámot szerénységéért jótéteményekkel halmozzák el. -- Jómaga megtette, amit tehetett. Élt okosságával és lelki erejével. De közremûködött az asszony is: megmutatta férje iránti nagy szeretetét meg engedelmességét és így eszköze lett a Gondviselésnek. Amikor tehát megcselekedték, amit módjukban volt megtenniök, és emberi számítás szerint elveszett minden reményük: (mert már majdnem tetté válott az egyiptomiak gonoszsága), akkor nyilvánult meg Ábrám iránt a gondviselô Isten jóvolta. Mert Isten nemcsak, hogy kiragadta az asszonyt a gyalázatból (kiöntvén haragját a királyra és háza népére), hanem arra is volt gondja, hogy a patriarcha Egyiptomból nagy dicsôséggel térhessen vissza Palesztinába. Nézd: a kísértések közepett a segítséghozó jóságos Úr hogyan teszi harcosát erôssé a bekövetkezô küzdelmek elviselésére. Sohasem hagyta magára, mindig úgy irányította az eseményeket, hogy Ábrámnak világosan megmutassa: bár szegény-maga alig tesz valamit, Ô mégis nagy, csodálatosan nagy s az emberi természetet meghaladó jutalomra méltatja. Megfigyelted az igaz türelmét? Vedd észre azt a nagy alázatosságot és szerénységet is, amelyet Egyiptomból visszatérte után tanúsított. Amikor Egyiptomból hazajött, meggazdagodék (nemcsak ô, hanem vele együtt unokaöccse is), és így nem bírta meg az a föld, hogy együtt lakjanak. (Ter 13,6) Minthogy nagy volt gazdagságuk, Lót és Ábrám pásztorai összevesztek egymással. Ábrám ekkor megmutatta szelídlelkûségét és mód felett eszes mivoltát. Magához hívta Lótot és azt mondta neki: Ne legyen veszekedés közöttem és közötted, pásztoraim és pásztoraid között: hiszen testvérek vagyunk! (Uo. 8) Mintha csak azt mondta volna: Nincs jobb a békességnél és nincs károsabb a veszekedésnél. Hogy tehát végleg kiküszöböljük a viszálykodást, tetszésed szerint válassz magadnak tartományt, a többit hagyd meg nekem; és semmiféle civakodás, pörösködés ne legyen köztünk. -- Látod e férfiú derékségét? Elônyben részesítette a fiatalabbat: hadd válassza a jobb részt, jómaga viszont megelégedett a silányabb földdel. De vedd észre azt is, hogy mekkora jutalmat kapott szolgálataiért! Alighogy elvált Lóttól, azt mondta neki az Isten: Emeld fel szemedet s tekints arról a helyrôl, ahol most vagy, északra meg délre, keletre és nyugatra: ezt az egész földet, amelyet látsz, néked s ivadékodnak fogom adni örökre. (Uo. 14) Lám, unokaöccse iránt tanúsított béketûrô magatartásáért mekkora jutalomban részesül! Azzal, hogy a kisebb részt választotta, sokkal nagyobbra lett méltó, Lót pedig, aki a jobbat szemelte ki magának, nem sokkal késôbb veszedelembe sodródott, és nemcsak hogy semmi haszna sem lett választásából, hanem rövidesen fogságba esvén elvesztette a házát meg a tûzhelyét is. Önnön tapasztalatából ismerte meg Ábrám erényességének nagy voltát és megtanulta, hogy ilyét soha többé nem lesz érdemes megpróbálnia. Mert alig hogy letelepedett Sodomában, mindjárt egy hatalmas háború tört ki: a szomszéd népek királyai fegyvert fogtak és nagy erejükkel az egész vidéket elpusztították. Fölkoncolták a ráfeusokat, elkergették az amalekitákat, Szodoma és Gomorra királyát megfutamították, a hegyvidéket teljesen elfoglalták, fogságba hurcolták Szodoma királyának lovasságát, magukkal vitték Lótot és az asszonyokat és zsákmánnyal jól megrakodva eltávoztak.

De íme milyen hathatós megint Isten gondviselése! Egyrészt Lótot ki akarja szabadítani a fogságból, másrészt még inkább meg akarja dicsôíteni a patriarchát, ezért ösztökéli Ábrámot, hogy segítsen unokaöccsén. Csakugyan: amint az igaz megtudta, mi történt, szolgahadával rátámadt a királyokra, könnyûszerrel megverte ôket, visszahozta Lótot, az asszonyokat és a király egész lovasságát. E ragyogó diadal után mindenki elôtt nyilvánvaló lett, mennyire jóindulatú Ábrámhoz az Úr, mert világosan látszott, hogy az igaz nem önerejével aratta ezt a fényes diadalt, hanem égi erôtôl segítve. Közben a patriarcha kihasználta az alkalmat. A királyhoz intézett szavai által Szodoma valamennyi lakóját meg akarja tanítani az istenfélelemre. Nézd csak: Ábrám elé járult a király, hálát mondott segítségéért, és kijelentette, hogy egész lovasságát odaadja neki, csak a többi emberét kéri vissza. Figyeld meg ez alkalommal is Ábrám nagylelkû és bölcs viselkedését! Megmutatja, hogy nem érdekli a király ajándéka, és ezzel a királyt az igazi jámborság ismerete felé vezeti. Nem ok nélkül mondja: Nem tudok semmit elfogadni tôled. Nincs szükségem ilyen fizetségre. -- Hát mit mond? Kezemet emelem az Úrhoz, a felséges Istenhez. (Ter 14,22) Mintha csak tanítaná: A tôled tisztelt istenek nem istenek, hanem fa- és kôbálványok. De egy az Isten mindenek felett, akié az ég és a föld, hogy még egy szál fonalat vagy egy sarukötôt sem veszek el mindabból, ami a tiéd. (Uo. 23) Ne gondold, hogy én ajándékokért vállaltam a bosszúállást. Nem akarom, hogy azt mondhasd: neked köszönhetem gazdagságomat. Mert, aki megadta nekem a fényes diadalt, az ellát majd bôven gazdagsággal is... Nézd: ha a király akarja, hasznot meríthetett volna a patriarcha szavaiból. Hiszen e szavak arra tanították, hogy ezentúl ne a saját erejében bízzék, hanem ismerje föl mindennek kútfejét; kacagja ki az emberkéz-faragta isteneket és csak a mindenek fölött levô Istent imádja, mert Ô teremtett mindent, az Ô minden jónak forrása. Egy szóval: mindebbôl megismerhette a király a patriarcha jámbor voltát. Hogy azt ne vélje, fennhéjázásból vagy dölyfbôl veti meg ajándékait, azért mondja neki: Nekem nem kell semmi, nincs rá szükségem. Nem szorulok rá, hogy vagyonom a máséból gyarapodjék. De azt megengedem, hogy bajtársaim elfogadják a részüket. Így lesz valami kárpótlása fáradságuknak. Eképpen felel Ábrám Szodoma királyának.

Elmondja Melkizedek áldozatát s az Eucharisztia elôképeként terjeszti elô. -- Mikor azonban Melkizedek, Sálem királya kenyeret meg bort hozott és felajánlotta neki (mert a fölséges Isten papja volt, (uo. 18), Ábrám tôle elfogadta az ajándékot. Majd a paptól kapott áldás és istendicsérô szavainak meghálálása végett (Melkizedek ti. azt mondta: Áldja meg Ábrámot a fölséges Isten... és áldott legyen a fölséges Isten, kinek segítségével kezedben vannak ellenségeid, uo. 19-20) tizedet adott neki mindenbôl, amit zsákmányul ejtett. Íme, milyen nagy jámborságot árul el az igaz ember minden helyzetben! Szodoma királyától még egy szál fonalat vagy egy sarukötôt sem akart elfogadni, viszont szívesen vette Melkizedek ajándékát és meghálálta a magáéból. Ezzel megtanított bennünket arra, hogy szigorú különbséget kell tennünk és nem szabad csak úgy vaktában akárkitôl ajándékot elfogadnunk. Igaz, a szodomai király az ajándékozással hálás lelkületrôl tett tanúságot, egyébként azonban hitetlennek számított és hosszas oktatásra szorult volna. A patriarcha tehát visszautasította ajándékát, ellenben mindent elkövetett, hogy a királyt istenfélelemre kalauzolja: ezért vonakodott elfogadni ajándékait és ezért szólt hozzá a fent idézett szavakkal. Melkizedektôl viszont méltán fogadta el az adományokat, hiszen e férfiú kiválóságát maga a Szentírás is tudtunkra adja, mondván: A fölséges Istennek papja volt. Különben ezek az események Krisztust jelképezték és maguk a felajánlott tárgyak valami titkot jeleztek elôre. Ábrám ezért fogadta el ôket. Viszontajándékaival pedig a saját erénye nagyságát mutatta meg a papnak. Tudniillik tizedet adott neki és e módon jelezte jámbor lelkületét. -- Talán egy kissé hosszúra is nyúlt beszédem, de nem hiába, nem haszontalanul. Az események elejétôl kezdve a mai olvasmányunk -- tartalmazta történetig néhány szóban megtanultuk, milyen volt ennek az igaznak bátorsága, nagylelkûsége; milyen páratlan volt a hite, bölcs a lelke, kiváló a szerénysége; milyen bámulatosan megvetette a kincseket; mennyire gondoskodott a fogyhatatlan isteni jóság Ábrámról, végül hogy az esetrôl-esetre kapott isteni támogatás mi módon tette ôt nap-nap után minden körülmény közepett kimagaslóbbá és tündöklôbbé. Most pedig, ha tetszik és nem vagytok fáradtak, térjünk rá mai olvasmányunk megtárgyalására, és egy-két megjegyzés hozzáfûzése után fejezzük be a beszédet. Hadd tanuljátok meg, mekkora jutalmat kap Ábrám azért, hogy megvetette a szodomai királytól felajánlott ajándékokat. Mit is mond az Írás? -- Ezek megtörténte után pedig lôn az Úr beszéde Ábrámhoz. (Ter 15,1) Miért kezdi így: ,,Ezek megtörténte után?'' Mondd csak: miknek a megtörténte után? Csak nem azokra a szavakra utal az Írás, amelyeket Ábrám Szodoma királyával váltott? Ama visszautasító magatartása után, amellyel az ajándékokat Ábrám elhárította; ama tanítás után, amelyet éppen az adományok elutasításával adott avégbôl, hogy beavassa a királyt a jámborságba s a mindenek Teremtôjének ismeretébe; ezek megtörténte után és azután, hogy tizedet ajánlott föl Melkizedeknek és mindent megtett erôi szerint, ekkor, -- ezek megtörténte után lôn az Úr beszéde Ábrámhoz (éjszakai) látomásban, mondván: Ne félj, Ábrám, én vagyok oltalmazód s igen nagy jutalmad. (Uo.)

Nézd, a jóságos Úr a történtek után nyomban megjutalmazza és új erôvel izmosítja harcosát. Lôn az Úr beszéde Ábrámhoz éjszakai látomásban. -- Miért éjtszaka? -- Hogy a pátriárka áhítatos csendben hallgassa a szavait. Azt mondja neki: Ne félj, Ábrám! -- Vedd szemügyre az Úr végtelen gondosságát! Miért mondta: ,,Ne félj!''? Mivel Ábrám megvetette a rengeteg kincset, nem törôdött a királyi ajándékkal, azért mondja neki az Isten: Ne félj, hiszen megvetéssel néztél ama fényes ajándékokra, és ne aggódj, hiszen nem kisebbedik meg vagyonod. Ne félj! Aztán hogy bátorságát még jobban fölszítsa, szavához egy megszólítást is fûzött, mondván: Ne félj, Ábrám! Jóval könnyebben fölébreszthetünk valakit, ha nevén szólítjuk. Aztán így folytatja: Én vagyok oltalmazód. Nagyon jelentôs mondat ez is. Én, aki téged Kaldeából kihívtalak; én, aki idevezettelek; én, aki megszabadítottalak Egyiptom veszedelmeitôl; én, aki újra meg újra megígértem, hogy neked és ivadékodnak adom majd ezt a földet, és vagyok védôpajzsod. Én, aki nap-nap után minden dologban egyre inkább kitüntettelek; én vagyok védôpajzsod! Vagyis én viaskodom, én harcolok érted; én viselek rád gondot, én könnyítek meg számodra minden nehézséget; én vagyok védôpajzsod. Igen nagy lesz jutalmad. Nem akartál fizetséget elfogadni az elviselt küzdelmekért, és noha tömérdek veszedelemnek tetted ki magadat, mégis megvetetted a királyt ajándékostul. Én fizetek meg neked: nem annyit adok, amennyit kapnod kellett volna, hanem sokat, nagyon sokat. Igen nagy lesz jutalmad. Látod az Úr bôkezûségét? Érzed a szók súlyát? Látod, hogyan öntött lelket a jámborság katonájába? Látod, miképp erôsítette meg lelkét? Ô ismeri a szívek titkait; tudta azt is, hogy Ábrám rászorul a vigasztaló szókra; halljad: e szavak hatására miképp telik meg bizalommal a patriarcha és mit mond! Mondá erre Ábrám: Uram..., mit adhatnál nekem. Gyermektelenül költözöm én el. (Uo. 2) Most, hogy jutalmat, bôséges jutalmat ígért neki Isten, az igaz elôadja lelkének keservét és ama szomorúságot, amely gyermektelen volta miatt állandóan emésztette, és azt mondja: Uram, miért adnál nekem ilyet? Hiszen kenyerem javát már megettem és gyermektelenül költözöm el.

Íme, hogyan gondolkozott ama régi idôben ez az igaz ember: elköltözésnek hívja az e világból való távozást. Mert aki becsületesen ápolta az erényt, az -- a földrôl távoztakor -- csakugyan elköltözik; megszabadul küzdelmeitôl és bilincsei lehullanak. A jó életûek számára a halál valamilyen eltávozás rosszabb körülmények közül jobbak közé, az ideigtartó életbôl az örök, múlhatatlan, véget nem érô életbe. Gyermektelenül költözöm én el. Hogy megnyerje magának az irgalmas Urat, nem elégedett meg e szavakkal, hanem még hozzáteszi: Nekem nem adtál gyermeket s íme házam rabszolga szülötte lesz az örökösöm. (Uo. 3) E szavak elárulják szörnyû lelki fájdalmát; akárcsak azt mondaná az Istennek: Még az sem adatott meg nekem, ami megadatott rabszolgámnak; én gyermektelenül távozom el, ez az én rabszolgám örökli majd azt, amit nekem adtál, pedig ismételten megígérted: A te ivadékodnak adom majd e földet. (Ter 12,7) Figyeld meg, kérlek, e helyen is Ábrám erényét: bár ilyen gondolatokat forgatott elméjében, ám soha nem méltatlankodott, egyetlen zúgolódó szót sem mondott; hanem most is -- az Úr szavain föllelkesedve -- bizalommal szólítja meg Ôt és föltárja Elôtte belsô, gondolati zavarát; megmutatja lelki sebét, ezért aztán tüstént meg is kapja az orvosságot. Legott lôn erre az Úr beszéde hozzá. (Ter 15,4) Milyen figyelmes az Írás! Azt mondja: ,,Legott''. Nem engedte meg az Úr, hogy az igaz egy pillanatig is aggódjék; azonnal megvigasztalja és szavaival eloszlatja nagy bánatát: Legott lôn erre az Úr beszéde hozzá. Nem az lesz az örökösöd, hanem aki a te ágyékodból származik, az lesz a te örökösöd. (Uo.) Hát ettôl félsz? Ez kuszálja össze lelkedet? Ez táplálja szomorúságodat? Tudd meg tehát, hogy nem ez lesz örökösöd, hanem aki a te ágyékodból származik, az lesz a te örökösöd. Ne az emberi természetet nézzed; és ne öreg voltodat meg Sára meddôségét forgasd elmédben, hanem bízzál hatalmamban, hiszen én ígéretet tettem neked. Hagyd abba a szomorkodást, fogadd vigasztalásomat (elég az neked), légy meggyôzôdve róla, hogy lesz olyan örökösöd, aki tôled származik... Azután mivel ez az ígéret meghaladta a természetet és fölülmúlta az emberi elmét (Ábrahámban ui. nagy nyugtalanságot keltett a sok természeti akadály: jómaga elôrehaladott kora, Sára meddôsége és elapadt méhe), az Úr tovább növeli ígéreteinek nagyságát, hogy Ábrám az Ígérettevô bôkezûségének láttára reménységgel teljék el. Majd kivezeté a szabadba és mondá neki: Nézz fel az égre s számláld meg a csillagokat, ha tudod. És mondá néki: Épp így lesz az ivadékod. Hitt Ábrám az Úrnak, s ez igazságul tudaték be néki. (Uo. 5-6) Miért emeli ki az Írás azt, hogy kivezette? Azért, mert fönnebb azt mondta, hogy éjszakai látomásban jelent meg neki Isten és mondta ama szavakat. Most azonban az Úr meg akarja mutatni az igaznak, hogy milyen megszámlálhatatlan sok csillag van az égen, azért mondja: Nézz fel az égre s számláld meg a csillagokat, ha tudod. És mondá néki: Épp így lesz az ivadékod. Nagy ígéret! Fölmérhetetlen az ígéret nagysága. De ha magára az Ígérettevô erejére gondolunk, semmi sem tetszhetik nagynak. Mert az, aki a földbôl emberi testet formált, a semmibôl világot teremtett és minden láthatót megalkotott: annak módjában volt természetfölötti ajándékokat is adnia.

Észrevetted, mennyire bôkezû az Úr? E kijelentés után: Gyermektelenül költözöm én el, Ábrám mintha csak a halál kapuja elôtt állna; és mintha csakugyan nem szakadhatna ki ágyékából fiutód, úgy veszi szájára a következô szavakat: Házam rabszolgaszülötte lesz az örökösöm. Épp ezért az Úr fel akarja emelni szolgája lelkét, új erôt akar szívébe önteni; megszabadítja hát a sarkában leskelôdô félelemtôl, ígéretével s az ajándék nagyságával fölegyenesíti lelkét; megmutatja neki a végtelen sok csillagot és megígéri, hogy ivadékai éppilyen sokan lesznek: ezzel aztán fölkelti benne a szép reményt. Ábrám ugyanis az Úr ígéretének hallatára elvet minden földhözragadt gondolatot, nem nézi sem magát, sem a meddô Sárát; mondom: fölébe kerekedett minden földies gondolatnak, és kételkedés nélkül föltétlen hitelt adott az Úr szavainak, mert tudta, hogy az Úr természetfölötti adományokat is ajándékozhat. Az igazi hit valóban ilyen: akkor is bízunk az ígérettevô erejében, ha az ígéret emberileg megfoghatatlan. Mert amint Szent Pál mondja: A hit... a remélt dolgok valósága, meggyôzôdés a nem szemléltekrôl. (Zsid 11,1); aztán: Hisz ki remélné azt, amit lát? (Róm 8,24) Ez tehát a hit: mikor lelki szemünket az ígérettevô szavahihetôségére függesztjük és olyan dolgokban hiszünk, amelyek nem láthatók. Ábrám is ezt mûvelte. Ôszintén és igazán bízott az ígéretekben. Meg is dicséri a Szentírás, amikor késôbb megjegyzi róla: Hitt Ábrám az Úrnak s ez igazságul tudaték be neki. (Róm 4,3) Megfigyelted-e, hogy hitéért már az ígéretek teljesülte elôtt elegendô jutalmat kapott? Hiszen igazságul tudatott be neki, hogy hitt az isteni ígéretben és kíváncsi emberek módján nem firtatgatta Isten szavainak értelmét.

Erkölcsi buzdítás. -- Az erényre törekvôk nem küzdelmeket, hanem voltaképp jutalmat tûznek maguk elé. -- Kérlek tehát benneteket, tanuljuk el mi is a patriarchától az Isten szavába vetett hitet, az ô ígéreteiben való bizalmat, a saját gondolkozásmódunkkal való szakítást s a mély lelki nyugalmat. Ez bennünket is megigazultakká tehet és gyorsan megszerezheti nekünk az ígéretek valóra válását. Ábrámnak csak azt ígérte meg az Úr, hogy lesz örököse: magvából nagy nép támad; de mivel ez az ígéret is meghaladta a természetet s az emberi gondolkodást, ezért az Úrba vetett hit megigazulttá tette a patriarchát. Ne felejtsük, hogy nekünk sokkal nagyobb ígéretek tétettek s a mi helyzetünk még inkább föléje emelkedhetik a földi fölfogásnak. Csak bíznunk kell az Ígérettevô hatalmában, hogy egyrészt miénk legyen a hitbôl fakadó megigazulás, másrészt elérjük a megígért javakat. Mert a nekünk tett ígéretek legyôznek minden emberi gondolatot és felülmúlnak minden képzeletet: olyan hatalmas ezen ígéretek nagysága. Mert nemcsak evilági dolgokat ígért nekünk az Úr, nemcsak földi jólétet és a látható dolgok élvezetét, hanem megígérte azt is, hogy halálunk és testi elmúlásunk után (mikor már porrá meg hamuvá lett a testünk), testünk föltámad és megdicsôül. Azt mondja ti. Szent Pál: Mert ennek a romlandó testnek romolhatatlanságba kell öltöznie, és ennek a halandó testnek halhatatlanságba kell öltöznie. (1Kor 15,53) Megígérte továbbá az Úr, hogy testünk föltámadása után nekünk adja a mennyek országát, a szentek társaságát, az örök boldogságot s a kimondhatatlan égi javakat, amiket szem nem látott, fül nem hallott, ember szívébe fel nem hatolt. (Uo. 2,9) Íme, milyen túláradó ígéretek! Be fényes ajándékok!

Mindezt eszünkbe vévén, az Ígérettevô szavahihetôségének tudatában gyürkôzzünk neki buzgón az erényküzdelmeknek, hogy egyfelôl élvezhessük a megígért javakat, másfelôl üdvünknél s az égi javak élvezeténél ne tartsuk többre az ideigvalókat; azután: ne az erénnyel járó fáradalmakra ügyeljünk, hanem a jutalomra gondoljunk, és ha pénzünket szegényeknek kell adnunk, ne a kiadott pénz nagyságát nézzük, hanem a belôle kamatozó lelki hasznot. Azért hasonlította a Szentírás elvetett maghoz az alamizsnát, hogy szíves-örömest alamizsnálkodjunk. Ha a földmíves örömmel rejti földbe a magot és boldogan hinti el az összegyûjtött, tartalékolt szemet, mert jó reménységében már a kévékrôl s a teli szérûrôl álmodozik: sokkal inkább joguk van örültön-örülniök azoknak, akiknek megadatott ama lelki magvakat elvetniök; hiszen a földön vetnek ugyan, de az égben fognak aratni; elvetik ugyan maguktól a pénzüket, de ennek fejében bûnbocsánatot nyernek; jogcímet találnak a bizalomra, hiszen itteni adományaikkal örök nyugalmat szereznek és a szentek társaságával élnek együtt. -- Ha szeretjük az önmegtagadást, akkor ne azt nézzük, hogy az erény útja fáradságos, ne is azt, hogy a tisztaság nagy harcba kerül, hanem a ránk váró sorson jártassuk eszünket; ennek elménkben tartásával zabolázzuk meg a bûnös kívánság dühét, gyôzzük le testünk ösztöneit, s a jutalom reményével könnyítsünk fáradalmaink kellemetlenségén.

A jó reménység elég a veszedelmek vállalásához; hogyne volna elég ahhoz, hogy az erény fáradalmait nemes lélekkel viseljük? Ha megfontolod, hogy a rövidke ideig tartó küzdelem befejeztével, tisztaságod lámpásának tisztán való megôrzése után ama boldog életre leszel méltó és -- mivel ég a lámpád s elegendô olajod van (azaz vannak jócselekedeteid) -- bemehetsz a vôlegénnyel együtt, mondom: ha ezt megfontolod, lehetetlen könnyûszerrel át nem lábolnod minden veszedelmen, fôleg, ha emlékezetedbe idézed Szent Pál kijelentését: Törekedjetek békességre mindenkivel szemben, és a megszentelôdésre, mely nélkül senki sem fogja meglátni az Istent. (Zsid 12,14) Lám, hogy egybekapcsolta a megszentelôdést a békességgel! Meg akart bennünket tanítani arra, hogy nemcsak testi tisztaságot kíván tôlünk, hanem békét is. Ezért figyelmeztetett idejében. Mindkét oldalról meg akart erôsíteni bennünket: az ô akarata szerint egyrészt le kell csillapítanunk bensônk háborgását, hogy ne legyen benne semmi felindultság, semmi zavar, hanem csak csendesség és békesség; másrészt békében kell maradnunk mindenkivel; szelídeknek, emberségeseknek, nyájasoknak kell lennünk, hogy az erény teljes színpompája kivirágozhassék arcunkon. Így aztán a földi élet dicsôségére megvetéssel tudunk majd nézni (hiszen többre becsüljük nála az igazi dicsôséget), nagyobb gondot fordíthatunk majd az alázatosságra; nevetni tudunk a földi boldogságon, hogy az igazi és biztos boldogságot elnyerhessük és megláthassuk Krisztus Urunkat. Boldogok a tiszta szívûek, mert ôk meg fogják látni az Istent. (Mt 5,8) Tisztítsuk meg tehát szívünket, lelkiismeretesen gazdálkodjunk életünkkel, hogy az élet útján teljes erényességgel haladhassunk végig és itteni fáradozásunkért jutalmat kaphassunk az örökkévalóságban, a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmébôl és irgalmából; Vele az Atyának és a Szentléleknek dicsôség, erô, tisztelet most és mindenkor és mindörökön örökké. Amen.


Ábrahám könyörgése a bûnös városokért

3. Ábrahám könyörgése a bûnös városokért[3]

Mikor aztán felkeltek onnan a férfiak, Szodoma felé fordíták szemüket. Ter 18,16.

A tegnapi olvasmányból megismertük, kedves hallgatóim, Ábrahám nagy vendégszeretetét. Nos, tárgyaljuk meg ma olvasmányunk soron következô részét: ismerkedjünk meg a patriarka jóságával és együttérzésével. Ez az igaz ember ugyanis különösképpen birtokában volt minden erénynek. Nemcsak jóindulatú volt, nemcsak vendégszeretô és könyörületes, hanem bôven megmutatkozott benne minden más erény is. Mert ha türelmet kell tanúsítanod, azt találod, hogy ennek az erénynek ô a csúcsára emelkedett. Ha alázatot keresel, azt látod, hogy e tekintetben sem marad el senki mögött sem, hanem mindenkit felülmúl. Ha a hitrôl kell tanúságot tenni, ebben is -- ha valaki -- hát ô méltó a dicséretre. Az ô lelke valósággal eleven kép: rajta az erények különféle színe. Micsoda mentségünk lehet ezek után, amikor egy ember minden erényt egyesít magában, mi viszont annyira erények híjával vagyunk, hogy semmiféle erényt nem vagyunk hajlandók gyakorolni. Nem azért vagyunk távol minden jótól, mintha nem tudnánk jók lenni, hanem mert nem akarunk. Ez világosan kitûnik abból, hogy van sok olyan embertestvérünk, aki erényekkel jeleskedik. A mentegetôzés lehetôségétôl teljesen megfoszthat bennünket az a tény, hogy a patriarcha -- noha a kegyelem ideje és a törvény elôtt élt -- magamagától és természetes bölcsessége folytán eljutott az erények magas ormára. De talán azt mondják most némelyek: ,,Az a férfi az Istentôl sok kegyelmet kapott, és a mindenség Istene különös gondot fordított rá''. Ez az én véleményem is. Ámde ha elôbb jómaga szintén meg nem tette volna; amit tehetett, nem kapott volna semmit az Úrtól. Éppazért ne csak ezt nézd, hanem szeges gonddal figyeld meg alkalomról alkalomra azt is, hogy elôbb minden tekintetben megbizonyította erényességét, és ezáltal érdemelte ki az isteni segítséget. Már gyakran mondtam nektek, hogy Ábrahám, amikor hazájából kiköltözött, nem ôseitôl kapta az istenfélelem magvát, hanem a maga emberségébôl tanúsított páratlan jámborságot. Ez az ember csak az imént hagyta ott Kaldeát, de amikor azt a parancsot kapta, hogy hazáját hagyja el és távozzék idegen földre, habozás meg késlekedés nélkül azonnal teljesítette a parancsot, mégpedig oly körülmények között, hogy azt sem tudta, hol végzôdik bolyongása; ennek ellenére sietve-sietett, mert a homályos helyzet közepett is -- mintha csak világos lett volna minden -- azt tartotta, hogy az Isten parancsát mindennél inkább kell tisztelnie.

Aki a tôle telhetôt megteszi, attól Isten nem tagadja meg segítségét. -- Látod, mivel emberünk a kezdet kezdetétôl fogva megtette, amit tehetett, ezért naponta bôségesen részesült az isteni segítségben. Ugyanígy mi is, szeretteim, ha élvezni akarjuk az ég jóindulatát, lépjünk a patriarcha nyomába és ne vonakodjunk az erényektôl, hanem gyakoroljuk oly buzgón mindegyiket, hogy az a Szem, amely nem ismer szunnyadást, jutalmazónk legyen. Mert Az, aki ismeri lelkünk titkait, amidôn látja lelkünk egészséges voltát és észreveszi, hogy törekszünk az erényküzdelmek megvívására, tüstént megadja nekünk kegyelmét, mégpedig úgy, hogy egyrészt csökkenti fáradalmainkat, másrészt megerôsíti gyenge természetünket és elhalmoz ajándékaival. Az olympiai versenyeken ilyet senki sem láthat; a tornamester ott áll a pálya szélén, csupán nézi a küzdôket, semmiben nem segíthet, hanem csak vár, amíg ki nem hirdetik a gyôzelmet. Nem így a mi Urunk! Ô velünk együtt harcol, kezét nyújtja, velünk együtt jô a küzdelembe és valósággal mindent megtesz, hogy ellenfelünket hatalmunkba adja; minden követ megmozgat, hogy viaskodás közben erôsebbek maradjunk és -- gyôzzünk. Mindezt azért, hogy fejünkre tehesse a hervadatlan koszorút. Díszes koszorút kapsz fejedre -- mondja az Írás. (Péld 1,9) Mármost: az olympiai versenyek koszorúja a gyôzelem után semmi más, csak borostyánlevél, csak a nép tapsa és üdvrivalgása. Ez estére kelve mind-mind elhervad, elmúlik... Ezzel szemben az a koszorú, amelyet az Úr az erényért és a vele járó verejtékezésért ad, nem anyagi jellegû, nem bomlik fel velünk együtt ezen a világon, hanem örök és halhatatlan, megmarad mindörökre. A küzdelem maga rövid ideig tart, de a fáradozások jutalma örök, nem hódol az idônek, nem hervad el. Véssétek elmétekbe: íme, hány év, hány nemzedék elmúlt már azóta, hogy a patriarcha e földön élt és mégis, tegnap éppúgy mint ma, egyformán tündöklik erényességéért kapott koszorúja, és a világ végezetéig tanulságul szolgálhat mindazoknak, akik helyesen gondolkoznak.

Könnyebben gyógyíthatók a lélek betegségei a testieknél. -- Mivel tehát ilyen ennek az igaznak erénye, serkenjünk utánzására és ha késôn is, de ismerjük fel végre nemesi mivoltunkat, kövessük a patriarchát, legyen gondunk üdvösségünkre, vessük latba minden buzgalmunkat, hogy necsak testünk legyen egészséges, hanem lelkünk különféle nyavalyái is meggyógyuljanak. Mert ha csakugyan józanok és éberek akarunk lenni, könnyebben meggyógyíthatjuk a lélek betegségeit, mint a testéit. Valahányszor megzavar bennünket valami szenvedély, gondoljunk jámbor lélekkel az utolsó ítélet rettentô napjára, és ne tekintsük a pillanatnyi gyönyörûséget, hanem a nyomában támadó szenvedéseket. Ha így teszünk, nyomban eltûnik és tovarepül lelkünkbôl a kísértés. Ne legyünk tehát hanyagok, hiszen itt küzdelmes versenyrôl van szó, itt csatarendbe kell állni... Ebben a tudatban naponta újuljon meg és kapjon ifjúi erôre lelkünk, hogy az ég támogatásával ennek a gonosz vadállatnak (üdvünk ellenségének) fejét összetörhessük. Hiszen maga az Úr ígérte meg nekünk, mondván: Íme hatalmat adtam nektek kígyókat és skorpiókat taposni és minden ellenséges hatalmat. (Lk 10,19) Vigyázzunk tehát, kérlek benneteket, hogy az erény gyakorlásában a patriarcha nyomdokát követve ugyanolyan koszorút érdemelhessünk, mint ô; eljuthassunk az égbe, kikerülhessük a pokol büntetését és méltók lehessünk a mennyország javaira. Sôt hogy még nagyobb buzgalmat keltsünk tibennetek és ennek az igaznak utánzására még jobban föllelkesítsünk, ismét az ô történetérôl szólunk hozzátok. Lássunk tehát a soron következô események tárgyalásához! -- Ama pazar vendéglátás után, amikor Ábrahám megmutatta bôkezûségét, vendégszeretetéért mindjárt jutalmat kapott (mert az Úr ezt a vendéglátást nem a fogások minôsége vagy mennyisége szerint ítélte meg, hanem a patriarcha adakozókedve alapján). Mikor Ábrahám megtudta, ki volt nála, és mekkora annak hatalma, vendégei nyomába szegôdik és elkíséri ôket. Vendégei ugyanis elindultak, hogy majd feldúlják Szodomát. Nézd csak az Úr kegyes voltát! Milyen jóságos leereszkedéssel adja meg a tiszteletet az igaznak, hogy közben fölfedje a patriarcha lelkében rejlô erényességet. -- Mikor aztán felkeltek onnan a férfiak, Szodoma (és Gomorra) felé fordíták szemüket. (Ter 18,16)

Az Úr beavatja tervébe Ábrahámot. Mekkora tiszteletre tartja az Úr érdemesnek az igazat. -- Az angyalokról mondja ezt az Írás. Az angyalok ugyanis Ábrahám sátrában az Úrral együtt jelentek meg. Most mint szolgáit elôre küldte ôket az Úr ama városok felforgatására, jómaga azonban ott maradt és Ábrahámmal -- mint barát a barátjával -- közölte szándékát. Mikor hát amazok elindultak, mondá az Úr: Eltitkoljam-e Ábrahám elôtt (fiam elôtt), amit tenni akarok? (Uo. 17) Nagyon kegyes az Isten, kimondhatatlanul megtisztelte az igazat. Íme, úgy szól vele, mint ahogy ember szokott emberrel beszélni, és ezzel megmutatja nekünk, hogy Ô milyen nagy tiszteletre méltatja az erényes embereket. Ne gondold azt, hogy ez a tisztesség, amely az igazat érte, csak az isteni jóság mûve volt; figyeld meg: a Szentírás megtanít bennünket rá, hogy saját maga szerezte magának ezt a megbecsültetést, mégpedig azzal, hogy az isteni parancsnak nagy serényen engedelmeskedett. E szavak után ugyanis: ,,Eltitkoljam-e Ábrahám elôtt, fiam elôtt, amit tenni akarok?'' -- Isten nem mondja meg mindjárt a jövendôt. Azt lehetett volna várni, hogy így folytatja: ,,Felégetem Szodomát''. Nem szabad ezt a mozzanatot sem elmellôznünk: Mert a Szentírásban egyetlen szótagot, egyetlen írásjelet sem szabad elhanyagolni. Mit gondolsz, mekkora kitüntetés az, amikor azt mondja az Úr: ,,Ábrahám elôtt, fiam elôtt''; mily nagy érzés, mily nagy szeretet jele ez! E kitüntetés mutatja meg legjobban az igaz megtiszteltetésének kivételes voltát. Azután amint mondtam, e szavak után: ,,Eltitkoljam-e?''-- Isten nem hozakodik azonnal elô a jövendôvel, hanem mit tesz? Meg akar bennünket tanítani rá, hogy nem ok nélkül kedvelte ennyire Ábrahámot. Ezért teszi hozzá az Írás: (Ábrahám) nagy s igen hatalmas nemzetté leszen s benne nyer áldást a föld minden nemzete, mert tudom, hogy megparancsolja fiainak és háza népe utódainak, hogy tartsák meg az Úr útját s cselekedjenek a jog és az igazság szerint, hogy teljesítse az Úr Ábrahámért mindazt, amit mondott neki. (Uo. 18-19) Be nagy az Úr jósága! Mivel a szodomabeliek kiirtására határozta magát, most elôbb bizalomra gerjeszti Ábrahámot: nagy áldást ígér neki és megígéri azt is, hogy nagy népsokasággá leszen, majd felvilágosítja arról, hogy ezt a jutalmat jámbor lelkületéért kapja. -- Vedd fontolóra, mekkora lehet a patriárka erénye, ha még az Isten is azt mondja róla: ,,Tudom, hogy megparancsolja fiainak és háza népe utódainak, hogy tartsák meg az Úr útját''. Ezt nagy ráadásképpen kapja erényéért. Nemcsak a maga erényes voltáért kap jutalmat, hanem azért is bô jutalomban részesül, mert ,,ivadékainak megparancsolja''; és méltán, hiszen ô lett ettôl kezdve mindenki tanítómestere. A kezdeményezô ti. elôidézôje a késôbbi eseményeknek is.

Nézd az Úr jóságát! Nemcsak a múltban tanúsított, hanem a jövôben tanúsítandó erényéért is megjutalmazza az igazat. ,,Mert tudom, hogy megparancsolja fiainak.'' Mivel elôre ismerem az igaz lelkületét, elôre megjutalmazom... Isten ugyanis ismeri szívünk rejtekét és ha azt látja, hogy szándékunk megfelelô, eszünk józan, akkor kezét nyújtja és már küzdelmeink elôtt jutalmat ád, mert e módon akar buzgóbbakká tenni bennünket: minden igaz ember életében ezt láthatod. Az Úr ismeri az emberi természet gyengeségét; hogy tehát az ember a veszedelmek közepett el ne veszítse kedvét, sokszor már a küzködés közben úgy adja segítségét és jutalmát, hogy a küzdelem is könnyebb lesz, meg a buzgalom is növekedik. ,,Mert tudom, hogy megparancsolja fiainak: tartsák meg az Úr útját.'' Nemcsak Ábrahámról mondja meg elôre, hogy ,,megparancsolja'', hanem fiairól is, ,,hogy meg fogják tartani az Úr útját''. Izsákra és Jákobra céloz. ,,Az Úr útját'', azaz utasításait és parancsait. ,,Cselekedjenek a jog és az igazság szerint'', semmit elébe ne tegyenek az erénynek és ne lépjék át a hamisság küszöbét. Ez a legnagyobb erény, ezért teljesedik be minden, amit csak mondott neki az Úr. Úgy gondolom, valami másra is utal az Írás, amikor azt mondja: ,,Ábrahám nagy s igen hatalmas nemzetté leszen''. Mintha azt mondaná: Te nagy és népes nemzetté leszel, mert az erényt választottad, parancsaimra hallgatsz és engedelmes vagy; a szodomai határ bûnös lakói pedig valamennyien elvesznek. Mert amiképp az erény üdvösséget szerez mûvelôinek, úgy a gonoszság vesztét okozza elkövetôinek. -- Amikor az Úr megnövelte áldásával és dicsérô szavaival az igaz bizalmát, belekezd voltaképpeni mondanivalójába: Szodoma és Gomorra kiáltása megsokasodott s igen súlyossá lett bûnük. Lemegyek és megnézem, vajon teljesen a hozzám szállt kiáltás szerint cselekedtek-e, vagy sem -- hadd tudjam! (Uo. 20-21) Borzasztó szavak: ,,Szodoma és Gomorra kiáltása...'' Bár velük együtt más városok is elpusztulnak, csak ezeket említette meg, mint nevezetesebbeket. ,,Megsokasodott s igen súlyossá lett bûnük.'' Lám, hogy felhalmozódott a gonoszság! Nemcsak a kiáltás nagysága tetemes, hanem a gazságé is. Mert ez a kifejezés: ,,Szodoma és Gomorra kiáltása megsokasodott'', véleményem szerint azt jelenti, hogy ezek a városok elmondhatatlan és semmiféle bocsánatot nem érdemlô gonoszságukkal együtt sok más gazságot is elkövettek: hatalmaskodásukban a gyengébbekre támadtak és gazdagabb mivoltukban a szegényebbekre. Ezért aztán nemcsak síró kiáltásuk volt nagy, hanem bûneik sem voltak közönségesek. Nagyok voltak vétkeik, rettentô nagyok! Mert a bûnnek szokatlan módját agyalták ki. Különös és tiltott módokon paráználkodtak. Annyira hajlottak a bûnre, hogy egytôl-egyig tele voltak mindenféle vétekkel, sôt késôbb már egyáltalán nem tudtak megjavulni. Rászolgáltak a teljes pusztulásra. Gyógyíthatatlan betegségük ugyanis már semmiféle orvoslást nem tûrt volna el. Az Úr azonban meg akarja tanítani az egész emberi nemet arra, hogy -- bár nagy a bûn és már ki is derült -- addig nem szabad ítélni, míg nincs kézzelfogható bizonyíték. Ezért mondja: ,,Lemegyek és megnézem, vajon teljesen a hozzámszállt kiáltás szerint cselekedtek-e vagy sem -- hadd tudjam!''

Merô hallomás nyomán nem szabad elítélni a bûnöst. -- Mit akar ez a hozzánk alkalmazkodó kifejezés? Azt mondja: ,,Lemegyek és megnézem''. Talán a mindenek Ura egyik helyrôl a másikra megy át? Dehogy! Nem ezt mondja az Írás, hanem  -- amint már mondtam -- a kifejezés szemléletes voltával meg akar tanítani bennünket arra, hogy nagy lelkiismeretességre van szükség: nem szabad a bûnösöket puszta hallomás nyomán elítélni, sem bizonyítás nélkül ítéletet mondani. Halljuk meg ezt mindnyájan! Ezt a szabályt nemcsak a hivatott bíráknak kell megtartaniok, hanem mindegyikünknek. Sohase ítéljük el felebarátunkat üres vád alapján. Ezért int a Szentlélektôl ihletett Mózes az Írás egy késôbbi helyén is: Hazug vádat ne vállalj! (Kiv 23,1) Szent Pál szintén felkiált levelében: Te pedig miért ítéled meg testvéredet? (Róm 14,10) Krisztus is amidôn parancsot adott tanítványainak és oktatta a zsidó sokaságot, írástudóikat meg a farizeusokat, azt mondta: Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek. (Mt 7,1) Idô elôtt miért bitorlod a Bíró jogát? Miért elôzöd meg ama rettenetes napot? Bíró akarsz lenni? Légy tenmagadnak és tennenbûneidnek bírája! Ezt senki sem tiltja, mert így egyfelôl vétkeidet megjavítod; másfelôl e dologból nem lesz semmi károd. Ha azonban saját kötelességed elhanyagolásával mások megítélésére vállalkozol, észre kell venned, hogy egyre nagyobb bûnterhet halmozol saját magadra. Ezért hát, kérlek benneteket, mindenképpen kerüljük felebarátunk megítélését. Mert ha bírói joghatóság nélkül ítélkeztél elmédben: bûnbe keveredtél, hisz minden bizonyítás nélkül, gyakran csak puszta gyanú és merô vádaskodás alapján ítéltél. Ezért kiáltotta Dávid király: Ki titokban rágalmazza felebarátját, azt üldözôbe veszem. (Zsolt 100,5)

Kímélni kell más jóhírét. -- Észrevetted az erény kiválóságát? Ábrahám nemcsak hogy nem hitte el a szóbeszédet, hanem még el is utasította magától azt, aki unokaöccsét gyalázni merte elôtte. Ezért ha bûneinket csökkenteni akarjuk, mi is elsôsorban erre vigyázzunk: ne ítéljük el testvéreinket, ne engedjük meg, hogy közelünkbe férkôzzenek a rágalmazók, hanem a próféta példájára kergessük el ôket és fordítsunk nekik hátat. Gondolom, erre utal Mózes is e szavakkal: ,,Hazug vádat ne vállalj!'' (Kiv 23,1) És a mindenség Ura szintén ezért használt ilyen nagyon is emberi kifejezést, lelkünk okulására. Azt mondja ti.: ,,Lemegyek és megnézem''. Hát miért? Talán nem tudta, nem ismerte bûneik nagy voltát? Vagy nem tudta, hogy a fertôbe zuhant szodomaiak nem kaphatók a javulásra? Dehogy nem tudta! Azért volt az Úr ennyire hosszútûrô, hogy egyrészt igazolja magát azok elôtt, akik a jövôben szemtelen vádaskodásra vállalkoznak, másrészt rámutasson a szodomabeliek makacsságára és szörnyû erénytelenségére. De talán nemcsak ezért, hanem azért is, hogy az igaznak alkalmat adjon könyörületes és felebarát-szeretô lelkületének megmutatására. Az angyalok is -- amint mondtam -- lemenének Szodomába. Ábrahám azonban továbbra is az Úr elôtt maradt. (Ter 18,22) Eléje járula és mondá: Hát elpusztítsz igazat, gonoszat egyaránt? (Uo. 23) Ó, hogy bízik ez az igaz ember! Milyen nagy lelkében a könyörületesség! A könyörülettôl megmámorosodva mennyire nem tudja, mit beszél! A Szentírás megmutatja, hogy a patriarcha nagy félelem és reménység közepett könyörög: ,,Eléje járula és mondá: Hát elpusztítsz igazat, gonoszat egyaránt?'' Mit mûvelsz, szent patriarcha? Mi szüksége az Úrnak a te könyörgésedre? Amit akar, úgyis megteszi... De ne gondolkozzunk így! Hiszen nem azért mondja ezt Ábrahám, mert az Úr el akarja pusztítani Szodomát, hanem azért könyörög a város egész lakosságáért, mivel nem merészelt mindjárt az unokaöccséért szót emelni: ti. ezt is meg szerette volna menteni a többivel együtt, és Lóttal együtt a többieket is szerette volna kiragadni a veszedelembôl. Belefog tehát védelmezésükbe, mondván: Ha ötven igaz van abban a városban, azok is elpusztulnak s nem kegyelmezel meg annak a helynek az ötven igazért, ha van benne? Távol legyen tôled, hogy ilyen dolgot cselekedjél s megölj igazat, gonoszat egyaránt, s úgy járjon az igaz, mint a gonosz! Nem illô az Tehozzád: ki ítéled az egész földet, ilyen igazságot nem szolgáltatsz! (Uo. 24-25) Lám, ebben a kérésben is hogy megmutatja jámbor lelkületét; megvallja, hogy az Úr az egész föld bírája, és arra kér, hogy ne veszítse el az igazat a gonosszal együtt. A szelíd és jóságos Úr meghallgatja a kérést és így felel: Megteszem, amit kértél és elfogadom könyörgésedet. Ha találok Szodoma városában ötven igazat -- megkegyelmezek érettük az egész helynek. (Uo. 26) Ötven igazért, ha akad ennyi, megadom a szabadulást a többinek is, és teljesítem kérésedet. De nézzük csak, mit tesz az igaz: belekapaszkodik a bizalom szalmaszálába és mivel ismeri az Isten kegyes voltát, egy új kéréssel jô elô: Ha már egyszer elkezdettem, hadd szóljak Uramhoz, noha por és hamu vagyok. (Uo. 23) Ne gondold, Uram, hogy nem ismerem enmagam és így túllépve a mértéket, a bizakodás hibájába esem. Tudom, hogy por és hamu vagyok, de amint ezt tudom, úgy az is világos elôttem, hogy nagy a te kegyességed, gazdag vagy jóságban és azt akarod, hogy minden ember üdvözüljön. Mert hogyan pusztíthatnád el teremtményeidet, akiket a semmibôl hoztál létre, hacsak túlságosan nem hajlanak a bûnre? Ezért még egyszer kérve-kérlek: Hát ha öt híja lesz az ötven igaznak? Negyvenötért már eltörlöd az egész várost? Erre Ô azt mondá: Nem törlöm el, ha találok ott negyvenötöt! (Uo. 28) -- Ki dicsôíthetné kellôképpen a mindenek Urát nagy türelméért és megbocsátásáért?! Ki magasztalhatná eléggé Ábrahámot végtelen bizalmáért?! -- Erre ismét szóla Hozzá: Hátha negyven akad ott, mit csinálsz? Ô azt mondá: Nem sújtom a negyvenért. (Uo. 29) Szinte már fél az Istennek kimondhatatlan türelmétôl és attól tart, hogy rimánkodásával átlépi az illendôség határát, azért így folytatja: Kérlek, ne haragudjál, Uram, hogy szólok: Hátha harminc akad ott? (Uo. 30) -- Azt tapasztalta, hogy az Úr hajlik a könyörületességre, ezért nem fokozatosan csökkenti a számot és nemcsak öttel vonja szûkebbre az igazak körét, hanem tízzel, és így folytatja közbenjárását: Hátha harminc akad ott? Felelé: Nem teszem meg, ha találok ott harmincat. -- Figyeld meg, mily nagy az igaz állhatatossága! Mintha ô lenne felelôs az ítéletért, úgy iparkodik kiragadni a küszöbönálló büntetésbôl Szodoma népét. Ha már egyszer elkezdettem -- mondá -- hadd szóljak Uramhoz: Hátha húsz akad ott? Mondá: Nem pusztítom el a húszért. (Uo. 31) Meghalad minden emberi szót és gondolatot az Úr jósága. Mert bár végtelenül tele vagyunk bûnnel, melyikünk lenne ilyen megbocsátó és kegyes, amikor felebarátai megítélésére vállalkozik?

Mindazáltal ez az igaz az Isten bô kegyességének láttára nem áll meg, hanem megint azt mondja: Könyörgök, ne haragudjál, Uram, hogy még egyszer szólok. (Uo. 32) -- Kimondhatatlan volt ugyan az Isten béketûrése, Ábrahám mégis fél, hogy könyörgésével magára vonja az Úr méltatlankodását is, ezért így szól: ,,Könyörgök, ne haragudjál, Uram!'' Talán vakmerôség, amit cselekszem? Szemtelennek tûnök fel? Vajon elítélendô módon járok el, ha még egyszer felemelem szavam? Nagy jóságodban még egy kérésem hallgasd meg: Hát ha tíz akad ott? Erre ô azt mondá: Nem törlöm el a tízért. (Uo. 32) És mivel Ábrahám az elôbb azt mondotta: ,,Hogy még egyszer szólok'', most így folytatja az Írás: És elméne az Úr, mikor befejezte Ábrahámmal a beszédet, az pedig visszatére lakóhelyére. (Uo. 33) Észrevettétek az Úr leereszkedését? Észrevettétek Ábrahám felebaráti szeretetét? Megtanultátok, mekkora az ereje annak, aki az erényt gyakorolja? Mert ,,ha akad tíz igaz -- mondja az Írás --, érettük megbocsátom mindenki bûnét''. -- Nemde jól mondtam: mindezek azért történtek, hogy ezután az orcátlan fecsegôknek ne maradjon alkalmuk az ellentmondásra. Van ugyanis sok esztelen, aki nyelve fékezhetetlenségében gáncsképp azt merészeli mondani: Miért lett Szodoma a lángok martaléka? Ha türelemmel lett volna irántuk az Úr, talán bûnbánatot tartanak... -- Éppezért mutatja meg neked az Írás a szodomaiak különös gonoszságát. Ebben az ember-tömegben akkora volt az erény hiánya, hogy egy másik vízözönre lett volna szükség: olyanra, aminô egyszer már volt a világon. Ám Isten megígérte, hogy ilyen büntetéssel többé nem sújtja az embert, ezért most egy másfajta büntetést alkalmaz. Mégpedig azért, hogy egyfelôl ezeket is megbüntesse, másfelôl örök tanítást adjon minden késôbbi nemzedéknek. Mivel ugyanis Szodoma lakói feje tetejére állították a természeti törvényt (különös és tiltott módon fajtalankodtak), ezért gonoszságukhoz mérten különleges büntetést talált ki: használhatatlanná tette a föld gyomrát és ezzel a jövendô nemzedéknek örök figyelmeztetést hagyott hátra, hogy ilyen bûnbe ne essenek, mert ugyanilyen büntetésben lesz részük. Aki akar, elmehet ama helyre és láthatja, hogy úgyszólván maga a föld kiáltja és mutatja a sok-sok év elôtti büntetés nyomát; mintha csak tegnap vagy ma történt volna a büntetés, oly nyilvánvalóan látszik az Úr haragja. Ezért kérlek benneteket, hogy mások bûnhôdése láttán mi magunk térjünk eszünkre.

Akik e földön nem vették el bûneik büntetését, a másik életben bûnhôdnek. Az igazak kedvéért az Úr megtûri a bûnösöket. -- Talán azt mondhatja most valaki: Ugyan miért kellett Szodoma népének megbûnhôdnie? Nemde, most is sok olyan ember van, aki elköveti ugyanazon bûnöket és mégsem bûnhôdik meg érte? Igaz: de éppen ez a körülmény ró nagyobb büntetést azokra, akik ilyesmit elkövetnek. Ha ti. még azok láttán sem kapunk észbe, amik Szodoma lakóival történtek, és nem használjuk ki az Isten türelmét, jó lesz megfontolnuk, hogy a pokol kiolthatatlan tüzét egyre inkább felszítjuk és maró-csípésû férget szerzünk minmagunknak. Igaz, ha magunkra tekintünk és szemügyre vesszük saját lustaságunkat, azt gondoljuk, hogy az erény igen ritka jelenség, pedig hát Isten kegyelmébôl most is sok olyan erényes ember van, aki az Urat kiengesztelheti, mint akkor a patriarcha: az ô erényükért mások iránt is türelmesnek mutatkozik az Úr. Légy csak meggyôzôdve róla, hogy az ilyen emberek hite megszerezheti nekünk az Isten hosszútûrését. Evégbôl halld meg a szent történetbôl, hogy mit mond az Úr a patriarchának: ,,Ha tíz igazat találok, nem törlöm el a várost''. -- De mit beszélek én tíz igazról? Hiszen ama városban senki sem volt mentes a gonoszságtól, az igaz Lót meg két leánya kivételével. Felesége nyilván Lót kedvéért menekül meg a várost érô büntetés elôl, késôbb azonban könnyelmûsége miatt mégis csak megbûnhôdik. -- Napjainkban, az Isten kimondhatatlan irgalmából a jámborság megnövekedett és a városok rejtekeiben sok olyan ember található, aki meg tudja engesztelni az Urat; van azután sok ilyen a hegyekben meg a barlangokban is, és ennek a kevés embernek erénye be tudja födni a sokaság gonoszságát. Mert nagy az Úr jósága és gyakran megadja az üdvösséget egynéhány igaz kedvéért a nagy többségnek is. Nem is jól mondom, hogy egynéhány igaz kedvéért; hiszen sokszor, amidôn nem akadt e földön igaz ember, a halottak erényéért könyörült meg az élôkön és kiáltotta mondván: Megoltalmazom s megmentem e várost enmagamért és szolgámért, Dávidért. (2Kir 19,34) Mintha azt mondaná: ,,Bár ezek nem érdemlik meg a szabadulást és semmi jogcímük sincs az üdvösségre; mégis -- mivel könyörületesen szoktam eljárni és készségesen megkönyörülök -- kiragadom a veszedelmekbôl és enmagamért meg szolgámért, Dávidért megoltalmazom''. És így az, aki oly sok éve elköltözött a földrôl, megmentôje lesz azoknak, akik önnön renyheségük miatt majdnem elvesztek. Látod az Úr kegyes voltát? Mennyire megtiszteli az erénnyel tündöklô embert; elônyben részesíti és ezáltal megmutatja, hogy az ilyen ember valamennyi többivel fölér. Ezért mondta Szent Pál: Szerte bujdostak juhok és kecskék bôrében, szûkölködvén, szorongatást szenvedvén, nyomorogván, kikre nem volt méltó a világ. (Zsid 11,37-38) Azt mondja: Ez az egész földkerekség nem hasonlítható össze azokkal, akik szûkölködés és szorongatás közepett ruhátlanul járnak-kelnek és barlangokban lakoznak -- Istenért.

Ezért, kedves hallgatóm, ha olyan férfiút látsz, akin olcsó testi gúnya van, de a lelke erénybe van öltözve, ne vesd meg a külsô látszat miatt, hanem ismerd föl lelke gazdagságát, bensô ékességét. Akkor majd meglátod a tündöklô-fényû erényt. Ilyen volt Illés próféta, akinek csak birkabôr-subája volt, ám a bíborba öltözött Ácháb király mégis rászorult volna az ô subájára. Lám, Ácháb szegény: Illés meg gazdag! Pedig be nagy köztük a különbség hatalom dolgában! Illés birkabôr-subája bezárta az eget, megszüntette az esôt... A próféta nyelve megzabolázta az eget. Három és fél évig nem volt esô. Ácház pedig -- bíborruha rajta és drága korona a fején -- a próféta után lótott-futott, mert semmi haszna sem volt nagy hatalmából. Egyébként nézd csak az Úr kegyelmét! Látta, hogy a próféta tele van forró buzgalommal, és hogy ama nagy csapás az egész földet utolérte. Hogy a többi emberrel együtt maga a próféta is bele ne essék a büntetésbe és meg ne bûnhôdjék amazoknak a gonoszoknak módján, azt mondta neki: Kelj fel és eredj a szidoniak Száreftájába... Íme meghagytam ott egy özvegyasszonynak, hogy tápláljon téged. Felkele és elméne (1Kir 17,9-10) -- Nézd, kedves hallgatóm, a Lélek kegyelmét! Tegnapi egész beszédem a vendégszeretet körül forgott, és íme most is ez a vendégszeretô özvegy fogja befejezéshez segíteni beszédem. -- Megláta egy özvegyasszonyt, ki fát szedegetett... Mondá neki: Adj nekem egy kis vizet..., hadd igyam. Az engedelmeskedett. Mondá neki (újra): Készíts nekem... hamuban sült lepényt, (hadd egyem). (Uo. 11) Erre az asszony megvallotta mérhetetlen szegénységét, jobban mondva: kibeszélhetetlen gazdagságát. Mert nagy szegénysége elárulja gazdagsága nagyságát. Azt mondja ti.: Nincs csak egy maroknyi lisztem a vékában s egy kis olajam a korsóban: éppen egy pár darabka fát szedek, hogy elkészítsem azt magamnak s fiamnak, hogy megegyük s azután meghaljunk. (Uo. 12) Szánalomkeltô szavak! Még a kôszívet is megindíthatnák. Nincs semmi remény a szabadulásra. A halál a küszöbön. ,,Életünkre már csak ez van hátra, ez is alig lesz elég magamnak meg gyermekeimnek. Amit tehettem, megtettem: a vizet megosztottam veled...'' -- Hogy azonban megismerjük mind az asszony vendégszeretetét, mind pedig a próféta nagy bizalmát, nézzük csak, mi történik. Mihelyt az Isten embere mindent pontosan megtudott, azt mondta: ,,Elôször nekem készíts, hadd egyem; utána fiaidnak!'' Azért mondta ezt, hogy fölfedje az asszony erényét, (mert prófétája által az az Isten tevékenykedett mostan, aki azt mondta volt: ,,Meghagytam ott egy özvegyasszonynak, hogy tápláljon téged''. (Uo. 9) A próféta tehát így szólt az asszonyhoz: ,,Elôször nekem készíts, hadd egyém; utána fiaidnak!'' -- Halljátok ezt meg, ti dúsgazdag asszonyok, akik száz meg száz esztelenségre herdáljátok el fölös vagyonotokat, de a saját kívánságtoknak kielégítése után nem akartok még két fillért sem adni az ínségesek vagy egy szent férfiú kezébe, aki az Istenért él szegénységben. Annak az asszonynak nem volt vagyona, csak egy maréknyi lisztje, és úgy gondolta, rövidesen megéri fiainak halálát, a próféta szavának hallatára: ,,Elôször nekem készíts, azután magadnak és gyermekeidnek'', mégsem bosszankodik, nem habozik, hanem megteszi a parancsot és ezzel mindnyájunkat megtanít arra, hogy az Isten szolgájának felüdítése fontosabb a magunkénál. Megtanít arra is, hogy nem kell félvállról elintéznünk a szeretetadományból származó nyereséget, hanem tudnunk kell azt, hogy jótetteink fejében nagy jutalom jár. Lám, ez az özvegy a maroknyi liszten és a csöppnyi olajon kifogyhatatlan éléstárat szerzett. (1Kir 17,14) A próféta jóllakatása után ti. a maroknyi liszt nem fogyott el, sem a korsó olaj, bár közben az egész földön éhínség dühöngött. Különösen csodálatos az, hogy az özvegynek ezután még dolgoznia sem kellett: mindig készen volt a lisztje és olaja. Földet sem kellett mûvelnie, ökrökkel sem kellett dolgoztatnia, egyszóval semmi gondja sem volt, hiszen bárki láthatta, hogy mindez természetfölötti módon megy végbe. És amikor a gyámoltalan koronás király éhezett, a szegény özvegy -- akinek az imént még semmije sem volt -- fogyhatatlan bôségbe csöppent; mert a prófétát megvendégelte. Ezért mondta Krisztus is: Aki befogad egy prófétát, mint prófétát, az a próféta jutalmát nyeri. (Mt 10,41) -- Tegnap láttad, hogy a patriarcha milyen jutalmat kapott bôkezû és melegszívû vendéglátásáért; nézd meg most ezt a szidoni nôt: váratlanul milyen kincs birtokába jutott! A próféta nyelve ugyanis, amely az idôjárás gyeplôjét irányította, meg tudta tenni azt is, hogy a maroknyi liszt meg a korsó olaj soha el ne apadjon.

Erkölcsi buzdítás. -- Kövesse e nô példáját minden asszony és férfi. Ámbár én azt szeretném, ha a próféta buzgóságának és erényének utánzására vehetnélek rá benneteket. Azonban ez elôttetek nyilván nehéznek látszik, noha a próféta is ember volt és testben járt, akárcsak mi; ugyanolyan természete volt, mint nekünk, csakhogy ô bôségesen megtette, ami rajta állott: az erény útját választotta és ezért méltó lett az égi kegyelemre. Átmenetileg utánozhatjuk ezt az asszonyt is, de lassan-lassan jussunk el a próféta követéséig. Versenyezzünk tehát ezzel az asszonnyal a vendégszeretetben és ezután egyikünk se hivatkozzék szegény mivoltára! Mert bármilyen szegény is valaki, ennél az asszonynál nem lesz ügyefogyottabb, hiszen ennek csak egy napra volt élelme. De még így is serényen teljesítette a próféta kérését és nagy fürgén engedelmeskedett neki. Mindjárt meg is kapta jutalmát. Ilyenek Isten tettei! Az Úr naggyal szokta viszonozni a kicsit is. Mondd kérlek, mi nagy dolgot cselekedett ez az asszony, hogy ekkora jutalmat nyert érte? -- A mi Urunk nem a mennyiségre szokott ügyelni: Ô az adakozókedvet nézi. A jó szándék a kis dolgokat is megnagyítja, viszont a jószándék hiánya a nagyokat is silánnyá rontja, amikor ti. valaki nem jó szívvel végzi munkáját. Innét van az, hogy az evangéliumi özvegy a két garas bedobásával túltett mindazokon, akik vele egyidôben sokat vetettek a perselybe. (Lk 21,3-4) Nem azért, mintha többet adott volna náluk, hanem, mert nagy adakozó szándékról tett tanúságot. Mások ugyanis -- mondá az Írás -- fölös javaikból adtak, az az asszony pedig mindenét bedobta, amije csak volt. Mindazt, amije a megélhetésre volt, odaveté. (Uo. 4)

Alamizsnálkodjunk! -- Ezeket az asszonyokat tehát legalább mi, férfiak utánozzuk! Ne tûnjünk föl náluk alábbvalóaknak, hanem törekedjünk arra, hogy necsak a magunk használatára fordítsuk minden vagyonunkat, hanem jókedvû buzgósággal gondoskodjunk a szegényekrôl is. Hiszen a földmíves sem szomorú, hanem örül és ujjong, amikor a földbe hinti a magot; és úgy rejti a szemet a barázdába, mintha már elôre látná a kévéket. Kedves hallgatóm, ne annak személyét nézzed, aki kap tôled, és ne sajnáld pénzedet, hanem gondold meg, hogy aki tôled kap, az látható ugyan, de van egy más Valaki, aki azt tartja, hogy amit felebarátodnak cselekedtél, Neki cselekedted. Nem közönséges valaki ez, hanem a mindenség Ura, égnek és földnek Teremtôje. A pénz pedig (melyet a szegénynek adtál), olyan mint a kölcsön: nem csökkenti vagyonod, hanem növeli, ha hittel és vidáman alamizsnálkodol. Megemlítem még azt, ami a legfôbb jónak számít: az adományodból eredô kamathaszonnal együtt még bûneid is megbocsátatnak. Mi érhet föl ezzel a jóval? -- Ha tehát igazán gazdagodni óhajtunk és a kinccsel együtt vétkeink bocsánatát is meg szeretnôk nyerni, osszuk szét vagyonunk a rászorulók kezébe; helyezzük el jó-elôre az égben: ott sem tolvaj, sem rabló, sem falbontó, sem szolgánk gonoszsága, sem semmi más nem árthat értékeinknek. Az a hely fölötte áll az ilyenfajta károsodásnak. De ne hiú-dicsôséghajszolás végett cselekedjünk, hanem kövessük a Krisztus-szerezte törvényeket, hogy ne emberektôl kapjunk dicséretet, hanem mindenek közös Urától; mert különben pénzünk kiadjuk ugyan, de elesünk a lelki haszontól. Amint ugyanis minden veszedelemtôl biztonságban vannak ama javak, amelyek a szegények kezén át jutottak a mennybe, ugyanúgy elemésztôdnek a hiú dicsôségrevágyás következtében. És amiképp a moly meg az egyéb férgek elpusztítják a ruhát, aképp a hiú dicsôség is tönkreteszi a könyörületesség által gyûjtött kincseket. Ezért arra kérlek benneteket, necsak alamizsnálkodjunk, hanem legyünk óvatosak is, hogy nagy javakat élvezhessünk a kicsik fejében, a törékenyek fejében romolhatlanokat, az ideigvalókért örökkétartókat, és mindezekkel együtt elnyerhessük bûneink bocsánatát meg a kimondhatatlan égi javakat is: bár mindnyájan részesülhetnénk bennük a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmébôl és irgalmából; Neki az Atyával és az éltetô Szentlélekkel egyetemben légyen dicsôség, most és mindig és örökön örökké. Amen.


Ábrahám próbára tétele

4. Ábrahám próbára tétele[4]

Ezek megtörténte után próbára tevé az Isten Ábrahámot. (Ter 22,1)

Nagy nyereség, óriási kincs rejlik a ma olvasott rövid egynéhány szóban. Az isteni kinyilatkoztatásra éppen az jellemzô, hogy kevés szavában, rövidre fogott elôadásában is nagy gazdagság rejlik. Elemezzük hát az imént felolvasott Szentírás-részletet! Lássuk, mi a jelentôs mai olvasmányunkban. Így majd elénk tárul a patriarcha erényének nagy volta is, meg az Isten végtelen kegyessége is. ,,Ezek megtörténte után próbára tevé az Isten Ábrahámot.'' Mit jelentenek ezek a szavak: ,,Ezek megtörténte után próbára tevé az Isten Ábrahámot''? -- Nézd, a Szentírás már most föl akarja fedni elôttünk az igaz férfiú erényét. Mivel a következendôkben azt akarja elmondani, miként tette próbára Isten Ábrahámot, elôbb tudtunkra szeretné adni, hogy a patriarcha mikor kapta ezt a parancsot, vagyis mikor kívánta tôle Úr, hogy áldozza fel Izsákot. Azért akarja ezt az Írás veled tudatni, hogy láthasd, milyen engedelmes a patriarcha: nem ismert elôbbre valót az Isten parancsainál. Mit jelent tehát: ,,Ezek megtörténte után''? -- Izsák születése után -- amint tegnap mondtam -- Sára bosszúsan látta, hogy Izmael ingerkedik a fiúval, ezért így szólt Ábrahámhoz: Dobd ki ezt a szolgálót meg a fiát, mert nem fog örökölni egy szolgáló fia az én fiammal. (Ter 21,10) Kegyetlen dolognak tetszett ez Ábrahám szemében, ezért Isten azt mondta neki vigasztalóul: Hallgass feleségedre, Sárára, tedd meg kérését; ne essék nehezedre gyermeked és szolgálód dolga. Mert Izsák utódait fogják ivadékodnak nevezni. (Uo. 12) De azért a szolgáló fiát is nagy nemzetté teszem, hiszen a te magzatod. -- Ez az ígéret és kinyilatkoztatás megmutatja az Úr föltétlen akaratát: Izsák ivadékainak nagy nemzetté kell terebélyesedniök. Oly sok és gyakori szenvedés meg próbatétel után -- jutalomképpen -- végre a jó reménység kezdi éltetni Ábrahámot. Végre biztonságban él, nyugodt lehet, teljesen megvigasztalódhatik, hiszen most már láthatja, hogy lesz örököse. Mindazáltal a szívek rejtekének Ismerôje he akarja mutatni elôttünk az igaz embernek erényességét és nagy istenszeretetét, ezért annyi ígéret s a kevéssel elôbbi biztatás után (erre Ábrahám még nagyon jól emlékezett), most hogy Izsák már fölserdült, ifjúkora virágjában volt és most, hogy atyjának szeretete is megnövekedett, most ezeknek az ígéretes szavaknak az elhangoztával: ,,Az ô utódait fogják ivadékodnak nevezni és ô leszen utódod'' (uo.), -- mindezek után történt, hogy az Isten próbára tette Ábrahámot. Mit jelent az, hogy próbára tette? -- Nem azért próbálta ki, mintha nem ismerte volna, hanem avégett, hogy kortársai is, meg a késôbbi emberek is mindmainapiglan, eltanulják a patriarcha istenszeretetét és engedelmességét az Úr parancsainak teljesítésében.

Mondá neki: Ábrahám, Ábrahám! Ô azt felelé: Itt vagyok. (Ter 22,1) -- Mire jó ez a névismétlés? Bizonyítéka a patriarcha iránti isteni jóindulatnak. Ezzel a fölszólítással is megmutatta neki az Úr, hogy valami fontosat akar parancsolni. Azért kettôzte meg a felszólítást, hogy az igaz feszültebben és odaadóbban figyeljen szavaira. -- Ábrahám, Ábrahám! Ô azt felelé: Itt vagyok. Mondá neki: Vedd egyszülött fiadat, kit szeretsz, Izsákot s menj el a Gondoskodás földjére és áldozd fel ott egészen égô áldozatul az egyik hegyen, amelyet majd mutatok néked. (Uo. 1-2) Nagysúlyú parancs, emberi természetet meghaladó dolog ez! Vedd egyszülött fiadat, kit szeretsz, Izsákot. Nézd, e szavakkal még nagyobb máglyát lobbant benne lángra, és még izzóbbá fûti ama szeretet kemencéjét, melyet az igaz érzett Izsák iránt. ,,Vedd egyszülött fiadat, kit szeretsz, Izsákot.'' Bármelyik szó egymagában is elég lett volna az igaz lelkének megsebzésére. Mert nemcsak egyszerûen Izsák-ot mondott, hanem hozzátette: ,,fiadat'', akit teljesen a várakozásod ellenére kaptál és vénségedben is magadénak vallhattál. ,,Kit szeretsz'', vágyaid netovábbját, akit szerfölött kedvelsz, Izsákot, aki reménységed szerint utódod lesz; akitôl -- ígéretem értelmében -- ivadékod megsokszorozódik, mégpedig annyira, hogy egyenlô lesz a csillagok sokaságával s a tengerpart fövenyével. Ezt, ezt a fiadat vedd s menj el a Gondoskodás földjére s áldozd fel ott egészen égô áldozatul az egyik hegyen, amelyet majd mutatok néked. Csodálnivaló, hogyan tudta Ábrahám e szavak hallását elviselni. Hiszen azt mondta neki az Úr: Forrón szeretett fiadat áldozd föl nekem egészen égô áldozatul az egyik hegyen. -- Hát Ábrahám? Nem rendült meg lelkében, nem állott tanácstalanul az elképesztô parancs elôtt, nem gondolkozott, nem törte fejét: Hogy-hogy? Aki éppenséggel várakozásom ellenére sarjat adott nekem, aki Sára elapadt méhét kegyes volt szülésre alkalmassá tenni, az most -- amikor a fiú már régen kinôtt a csecsemôkorból, fölcseperedett és ifjúi virágában van -- azt parancsolja, hogy öljem meg fiamat és mutassam be áldozatul? Az, aki nemrégiben azt mondta: ,,Az ô utódait fogják ivadékodnak nevezni'', most épp a fordítottját parancsolja? Hogyan teljesednek be tehát ígéretei? Ha kivágják a gyökeret, hogyan fakadhatnának ágak; terem-e gyümölcs a kidöntött fán; kiszáradt forrásból törnek-e elô folyók? Emberi számítás szerint semmiképpen. Hogyha azonban Isten akarja, minden lehetséges.

Egyszóval: Ábrahám semmi ilyenre nem gondolt. hû szolgaként, minden emberi szempont félretolásával, csupán egyre volt gondja: a parancs végrehajtására. Mintha elszakadt volna emberi mivoltától, sietve nekilátott az isteni parancs teljesítésének; úgy gondolta ti., hogy Isten szava fontosabb minden érzésnél és atyai szeretetnél. Felkele erre Ábrahám az éjszakából, megnyergelé szamarát, maga mellé vevé két legényét meg Izsákot, a fiát, s miután fát hasogatott az egészen égô áldozathoz, elindula (és odaére) arra a helyre, amelyet Isten meghagyott neki, a harmadik napon. (Uo. 3-4) Lám, a kegyes Úr még a hely távolesô voltával is próbára tette az igaz férfiú erényét. Vedd fontolóra, mit állhatott ki Ábrahám ama három nap alatt, valahányszor eszébe jutott, hogy a parancs értelmében önkezével kell megölnie hôn szeretett fiát, és a dolgot senkivel sem szabad közölnie. Ámulj el istenszeretô és okos lelkületének láttán. Átérezte a parancs nagyságát, nem tudatta tehát senkivel, sem szolgáival, sem magával Izsákkal: egymagában küzdötte végig a harcot és mint az acél, törhetetlen maradt; nagy lelki erôt mutatott: nem okolt fût-fát, hanem égô vágyakozással engedelmeskedett az isteni szónak. Mikor aztán a mondott hely felé közeledett, felemelte szemét, meglátá azt a helyet a messzeségben. Mondá erre a legényeinek: Várjatok itt a szamárral. (Uo. 4-5) Íme, most is milyen okosnak bizonyul; még szolgái elôtt is titkolódzik; mindenképen megmutatja, hogy lázas buzgalommal, feszülô vággyal akarja teljesíteni, amit Isten parancsolt. Tudta, hogy hallatlanul újszerû az, amit tennie kell (annak elôtte ilyet senki-fia nem mûvelt): eltitkolja tehát szolgái elôtt. Hátrahagyja ôket meg a szamarat, mondván: Várjatok itt... én meg a gyermek elsietünk amoda s ha imádkoztunk, visszatérünk hozzátok. (Uo. 5) Bár nem tudta, hogy e szavai késôbb valóra válnak, teljesülésüket tudatlanságában is megjövendölte. Talán azért mondta ezt szolgáinak, hogy mintegy rászedje és maradásra bírja ôket. Így aztán egyedül maradt fiával. Vevé tehát az egészen égô áldozatra való fát s feltevé Izsákra, a fiára, ô maga meg a tüzet és a kardot vitte a kezében... Így ketten együtt mendegéltek. (Uo. 6) Milyen kemény és bátor lélek! Feltevé Izsákra az egészen égô áldozatra való fát. Jómaga a kardot s a tüzet vette magához. És ketten együtt mendegéltek. Milyen szemmel nézhetett ama fadarabokra, amelyeket fia vitt s amelyeken fiát föl kellett áldoznia? Keze hogyan vihette a tüzet s a kardot? Pedig keze csak a látható tüzet vitte, lelkét azonban a belsô tûz lobbantotta föl... ez a tûz elvette eszét és rábírta, hogy gyôzze le önmagát Isten iránti szerelmében. Eszébe juttatta, hogy Isten emberi természetet meghaladó módon atyává tudta tenni, tehát most is tud majd emberi elmét fölülmúló tettet mûvelni. Ne az érzékelhetô tüzet nézzed most már, hanem a belsô lángolást, amely mind izzóbbá vált és tûzbe borította Ábrahám lelkét. Mondá Izsák az apjának: Atyám! (Uo. 7) E szavak elegendôk voltak ahhoz, hogy feldúlják az atya szívét. Az felelé: Mit akarsz, fiam? Atyádnak szólítasz engem? Hiszen hovahamar gyermektelen leszek... Én viszont fiamnak nevezlek? Rövidesen föllépsz az oltárra és tulajdon kezemtôl halsz meg. -- Aztán a fiú így folytatta: Íme, ...itt a tûz (kezedben viszed) meg a fa (én viszem), de hol van az áldozatra szánt állat? (Uo.) Figyeld meg jól az atya kínlódását: hogyan volt ereje fia szavainak meghallgatására? miképpen tudott feleletet adni neki? hogyan lehet az, hogy nem zavarodott össze elméjében? miképpen tudta eltitkolni a fia elôtt a történendôket? Lám, milyen nemes erôslelkûséggel mondja: Az Isten majd gondoskodik magának egészen égô áldozatra való állatról, fiam. (Uo. 8) Íme, már megint a jövendôt sejteti, ámbár mit sem tud róla. Feleletével látszólag félrevezeti Izsákot. Pedig ezekkel a szavakkal csupán meg akarta nyugtatni fiát, jómaga azonban annál nagyobb és hevesebb fájdalmat állott ki, mialatt lelkében hánytorgatta az elhangzott igéket és elgondolkozott fiának testi-lelki szépségérôl, engedelmes voltáról, kedvességérôl, virágzó fiatalságáról. Így mendegéltek együtt, míg eljutottak arra a helyre, amelyet az Isten mutatott neki. (Uo. 8-9) Elértek az Istentôl kijelölt magaslatra. Ábrahám ott oltárt építe. (Uo. 9) Ismét elámulok ennek az igaz embernek erején. Miképp tudott, hogyan volt ereje oltárt emelni? Nézd: nem roppant össze a lelki harc súlya alatt, hanem megépítette az oltárt és rátette a fahasábokat. S miután megkötözte lzsákot, a fiát, feltevé az oltárra... Azzal kinyújtá kezét s megfogá a kardot, hogy levágja fiát. (Uo. 10)

Ábrahám lelki ereje és Izsák engedelmessége. -- Ne siessünk el felületesen a mondottak mellett. Nézzük meg jól, kedveseim, mi történik! Íme, Ábrahám nem veszti el fejét, önkezével kötözi meg és emeli oltárra forrón szeretett egyszülöttjét. Kinyújtá kezét és megfogá a kardot, hogy levágja fiát. Ó, mennyire szereti Istent! Mekkora benne a lelki erô! Lám, elméje fölébe kerekedik az emberi természetnek! Megfogá a kardot, hogy levágja fiát. Mit csodáljak jobban: a patriarcha erôs lelkét-e vagy fia engedelmességét? Izsák nem ellenkezett, nem zúgolódott a történendôk miatt, hanem várta szép engedelmesen, hogy mit fog mûvelni atyja. Mint a bárány, csendben simult meg az oltáron és várta atyja lesújtó jobbját. Amikor azonban Ábrahám már mindent megtett, amit tehetett, akkor megmutatta a jóságos Úr, hogy nem azért adta a parancsot, mintha meg akarta volna öletni a fiút, hanem hogy felfedje a patriarcha erényét. Most, hogy szándékáért Ábrahámot már megkoszorúzta és elfogadta tôle a szándékilag végrehajtott áldozatot, most mutatja meg kegyes voltát az Úr. Íme kiálta az Úr angyala a mennybôl, mondván: Ábrahám, Ábrahám! (Uo. 11) Látta, hogy a patriarcha felövezte magát, kész az áldozatra, teljesíteni akarja az Úr parancsát, azért kiáltja az égbôl: Ábrahám, Ábrahám! -- Most is jó helyen alkalmazta a névismétlést: Ezáltal ugyanis az angyal gyôzedelmeskedni tudott a nekibuzdult Ábrahámon, mintegy a hangjával le tudta fogni a fiú levágására kinyújtott atyai kezet. Ô azt felelé: Itt vagyok. Mondá erre néki: Ne nyúljon kezed a gyermekhez s mit se csinálj neki: most már tudom, hogy féled az Istent s kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél. (Uo. 11-12) -- Ne nyúljon kezed a gyermekhez! Nem azt parancsoltam, hogy csakugyan hajtsd végre, nem akartam, hogy leöld fiadat. Csupán engedelmességed akartam nyilvánvalóvá tenni mindenki elôtt. Mit se csinálj tehát neki! Elég nekem a szándékod: meg is dicsérlek és meg is koronázlak érte. Most megtudtam, hogy Istenfélô vagy. -- Figyeld meg az Úr leereszkedô, alkalmazkodó beszédmódját! Mert talán azelôtt nem ismerte a mindenek Ura Ábrahám erényét és valóban csak most bizonyosodott meg róla? Nem azt mondja ez a hely, hogy csak most ismerte meg! Hát akkor mit mond? -- Most megmutattad mindenki elôtt, hogy ôszinte félelemmel tiszteled Istent. Én ismertem szolgámat, amit azonban most tettél, abból a jelen s a jövô embere egyaránt tanulhat. Most mindenkivel tudattad, hogy féled az Istent és van gondod parancsainak véghezvitelére. Kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél. Kedvelt, forrón szeretett fiadnak nem kedveztél kedvemért, parancsom kedvéért. Fogadd hát vissza egyszülöttedet! Többre tartottad szavamat tennen fiadnál. Fogadd hát vissza egyszülöttedet! hiszen megígértem, hogy ivadékod nagy néppé leszen. Megkoszorúztalak tehát engedelmes voltodért és most elbocsátlak. Én a szándékot szoktam megkoronázni és a lelkületet jutalmazom. Szolgáidhoz és Izsákhoz intézett szavaid kezdenek valóra válni; szolgáidnak ti. azt ígérted: ,,Ha imádkoztunk, visszatérünk''; íme, ez mindjárt meg is történik; fiad kérdésére pedig: ,,Hol van az egészen égô áldozatra való állat?'' azt mondtad: ,,Az Isten majd gondoskodik magának egészen égô áldozatra való állatról''. Hát tekints hátra és lásd meg az elôre megmondott kost: ezt fogod feláldozni a fiú helyett. Felemelé erre Ábrahám a szemét s megláta maga mögött egy kost, mely szarvával megakadt a bozótban; elhozá és azt áldozta fel egészen égô áldozatul a fia helyett. (Uo. 13) Láttam jámbor lelkületedet: íme elôre idekészítettem neked azt, amit fiadnak az elôbb megemlítettél. Elhozá és azt áldozá fel egészen égô áldozatul a fia helyett. Észrevetted, milyen kegyes az Isten? Az áldozat is végbement, a patriarcha is megmutatta istenfélô mivoltát. Szándékáért jutalmul megkoronáztatott: visszakapta Izsákot és most számtalan koszorúval tér haza.

Ábrahám áldozata a kereszt elôképe. -- Mindez a kereszt elôképe volt. Ezért mondta Krisztus is a zsidóknak: Ábrahám, a ti atyátok örömmel kívánta látni az én napomat; látta és örvendezett. (Jn 8,56) Hogyan láthatta, hiszen sok-sok évvel megelôzte? Elôképben, homályban. Amint ugyanis itt egy kos lett az áldozat Izsák helyett, úgy áldoztatott fel az Isten báránya a világért. Elôbb homályban kellett elôre sejtetni és jelezni az igazságot. Nézd csak, kedves hallgatóm, homályban minden elôre jelezve volt: itt is, meg ott is egy egyszülött fiú... ez is, az is az atyja igazi kedveltje. Ez az én szeretett fiam, kiben nekem kedvem telt. (Mt 3,17) Amazt atyja fölajánlotta egészen elégô áldozatul, ezt az örök Atya föl is áldozta. Ezt hirdeti Szent Pál is: Ô, aki tulajdon fiát sem kímélte, hanem odaadta értünk, mindnyájunkért: miképp ne ajándékozna vele együtt mindent nekünk? (Róm 8,32) Eleddig a homály uralkodott, mostantól fogva a sokkal ragyogóbb valóság mutatkozik. Az Isten Báránya az egész világért ajánltatott föl, megtisztította az egész földkerekséget, az embereket megszabadította a tévelytôl, elvezette az igazságra, eget csinált a földbôl, de nem az elemek természetének megváltoztatásával, hanem azzal, hogy a földi emberek közé lehozta a mennyek országát. Meg is szûnt a hamis istenek tisztelete: az emberiség immár nem köveket és fákat imád. Az eszes teremtmény nem borul le az élettelen anyag elôtt. Minden tévely tovatûnt, s az igazság napja világítja be a földkerekséget.

Észrevetted az igazság kimagasló voltát? Tudod most már, mi a homály és mi az igazság? -- Annak a helynek pedig ezt a nevet adá: Gondoskodik az Úr! Azért mondják mindmáig: A hegyen majd gondoskodik az Úr. (Ter 22,14) Vedd szemügyre Ábrahám istenfélô lelkületét: az egyes helyeknek a történtek alapján ad nevet. Ezzel a helynévvel: ,,Gondoskodik az Úr'' az Isten gondoskodását akarta mintegy ércoszlopra vésni. Ennek az igaz embernek jutalmazására elég lett volna Izsák elevenen való visszatérése és Isten nagy dicsérete: ,,Most már tudom, hogy féled az Istent'': Isten azonban szívesen halmoz ajándékot ajándékra és jótéteményeivel meghaladja elménket; íme, Ábrahám lelkét is jutalmakkal díszíti: Erre ismét szólítá az Úr angyala Ábrahámot a mennybôl, mondván: Enmagamra esküszöm -- mondja az Úr --, hogy mivel ezt megtetted s kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél, megáldalak s megsokasítom ivadékodat, mint az ég csillagait s mint a tengerpart fövenyét: ivadékod fogja bírni ellenségeinek kapuit s ivadékodban nyer áldást a föld minden nemzete, mivel engedelmeskedtél szavamnak. (Uo. 15-18) Minthogy teljesítetted parancsomat és mindenben megmutattad engedelmes voltodat, ezért hát halljad: ,,Enmagamra esküszöm, mondja az Úr''. Lám, hogy leereszkedik beszédében az Úr: Enmagamra esküszöm, hogy bízzál benne: mindenképp bekövetkezik, amit megmondottam. -- Valahányszor az emberek esküvel erôsítik ígéretüket, szilárdabb ígéretet kapnak az ígéret élvezôi. Ezért mondja az Úr is az emberi szokás szellemében: ,,Enmagamra esküszöm, mivel ezt megtetted s kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél''. Nézd, mennyire kegyes az Úr! ,,Kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél.'' És mégis élve viheti vissza. Ne a végkifejletet nézd, kedves hallgatóm, hanem a szándékot figyeld meg: a fontolgatás nélküli parancsteljesítést. Ha szándékán múlik, bevérezte volna jobbját a patriarcha, kardjával átvágta volna a fiú nyakát és hiánytalanul bemutatta volna áldozatát. Ezért éppúgy dicséri az Úr, mintha valójában végbevitte volna áldozatát: ,,Kedvemért egyszülött fiadnak sem kedveztél''. Te nem kedveztél neki parancsom kedvéért; én azonban kedveztem neki engedelmes magatartásodért. Megjutalmazom tehát engedelmességedet: ,,Megáldalak s megsokasítom ivadékodat''. Ó milyen bôséges áldás! Hiszen e szók ezt jelentik: Túlon-túl megsokasítom ivadékodat. Ez a fiú ugyanis -- kit szándékban már megöltél -- oly terebélyessé teszi ivadékodat, hogy a csillagokkal s a tenger fövenyével lehet majd összemérni. S ivadékodban nyer áldást a föld minden nemzete, mivel engedelmeskedtél szavamnak. Mindezt megkapod nagy engedelmességed jutalmául.

Erkölcsi buzdítás. -- Szerfölött áldásos tehát az Úrra hallgatnunk, szavának engedelmeskednünk és a patriarcha példájára nem firtatnunk az Ô parancsainak miértjét: hanem hálás szolgákként végrehajtanunk a parancsot és az Úrra hagynunk a ,,miért''-et. Ha így neveljük magunkat, ugyanoly engedelmesek lehetünk és ugyanolyan koszorút nyerhetünk, mint Ábrahám. De hogyan fogunk engedelmeskedni? -- Ha az Ô parancsát valóra váltjuk. Mert nem a törvény hallgatói,... hanem a törvény megtartói nyernek megigazulást. (Róm 2,13) Mi hasznunk abból, ha naponta hallgatjuk a törvényt, de megcselekvésében hanyagok maradunk? Kérlek benneteket, legyünk serények a jótettek mûvelésében; másként nem érhetjük el üdvünket; mossuk le bûneinket és legyünk méltók az Úr kegyességére, a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme és irgalmassága által; Vele az Atyának s az éltetô Szentléleknek legyen dicsôség most és mindenkor és mindörökké. Amen.


Izsák jelleme

5. Izsák jelleme[5]

Vete aztán Izsák azon a földön s százannyit nyere abban az esztendôben. (Ter 26,12)

Ami tegnap beszédünkbôl elmondatlan maradt, ma azt kell kedvességtek elé adnunk és tegnapi tárgyunkhoz visszakanyarodva újra megnéznünk, milyen nagy mennyei gondviselés jutott az igaz Izsáknak osztályrészül. Mert aki megakadályozta, hogy lemenjen Egyiptomba, mondván: Telepedjél meg azon a földön, amelyet majd mondok néked... És én veled leszek (Ter 26,2-3), az minden dologban annyira megdicsôítette, hogy Izsák nem sokkal késôbb magára vonta Gerára királyának irigységét. Amidôn ugyanis látták a gerárabeliek, hogy vagyona nap-nap után gyarapodik, félelemmel teltek el ott-léte miatt és elköltözésre kényszerítették. Érdemes meghallgatnunk magának a Szentírásnak szavait, hogy mindenképp megláthassuk Isten jóakaratát, amelyet szolgái iránt tanúsít. Vete pedig Izsák azon a földön s százannyit nyere abban az esztendôben. (Uo. 12) Figyeld meg az Úr bölcsességét: meg akarja mutatni az igaznak, hogy Ô a teremtô és Ô a nehéz helyzetet is megkönnyítheti (világ kezdetétôl fogva Ô serkentette parancsszavával gabonatermésre a földet, most is késztetheti tehát, hogy a belevetett magért százannyit fizessen vissza), evégbôl egyrészt oly nagy bôségbe helyezi Izsákot, hogy semmire rá ne szoruljon, másrészt tetteivel megmutatja amazoknak, hogy az igaz milyen nagy égi kegyelmet élvez. Mert a mindenható, bölcs Isten nem egyszer ugyanazon tettével övéit is megáldja s a tévelygôkkel is megismerteti hatalma nagy voltát. Ezt késôbb Egyiptomban is megtette: az egyiptomiakra csapásokat mért, a zsidókat viszont épségben megtartotta. Mármost: Egyiptom lakói a mindenség Alkotójának hatalmát nemcsak a rájuk zúduló isteni haragból ismerték meg, hanem a zsidók-élvezte gondviselésbôl is. Viszont a zsidók nem csupán a tapasztalt gondviselésbôl ismerkedtek meg Isten irántuk való nagy jóságával, hanem az egyiptomiak sorsából is: látván, hogy csapás csapás után éri ôket. Az Úr ti. egyazon cselekedetével szokta jelezni mind övéi, mind ellenségei elôtt hatalmának roppant nagyságát. Hiszen a maguk módján még az elemek is szolgálatra-készeknek és engedelmeskedôknek bizonyulnak szolgatársaik iránt, ha jóindulattal van hozzájuk az Úr. Bárki láthatja: ez történt az igazzal is. Mert amit a föld természete egyébként nem tudott felmutatni, azt most a mindenség Urának parancsára fölmutatja és oly nagy bôségben terem, hogy Izsák hovahamar dúsgazdag emberré válik. Mert megáldotta ôt az Úr. Meg is gazdagodék emberünk s mindinkább gyarapodott, míg felette tehetôssé nem lett. (Uo. 12-13) Mivel akkortájt az igazak gazdagsága a föld termékenységében s a barmok sokaságában volt, azért mondja az Írás: Megáldotta ôt az Úr. Meg is gazdagodék emberünk, jómódú lett, de nemcsak egyszerûen jómódba jutott, hanem még növekedett is, míg felette tehetôssé nem lett. Vedd fontolóra, milyen nagy dolog százannyit kapnia azokért, amiket elvetett. Ha már ez is nagynak tûnik föl elôtted, vedd szemügyre Isten mérhetetlen kegyességét, amelyet idô haladtával irántunk mutatott. Azoknak ugyanis, akik az Ô eljövetele után gyakorolják az erényt, nemcsak százannyit ígér itt a földön, hanem ígér örökéletet is, a mennyország boldog birtoklását. Be bôkezû az Úr! Nôttön-nô adakozókedve! Tudod-e már, milyen nagy ajándék volt nekünk az Isten Egyszülöttjének eljövetele? Mily kimondhatatlanul megváltoztatta helyzetünket? Ha valaki ezt jól meggondolja, és megpillantja a kegyelem elôtt tett, meg a kegyelem ideje utáni ígéretek közt lévô különbséget, annak e dologban is dicsôítenie kell az Úr végtelen irgalmát, és nem szabad mindent az idôk megváltoztának tulajdonítania. Ám jó lesz visszatérnünk beszédünk tárgyához! Lássuk: Izsák gazdagodásának láttán az irigységre gyúlt gerárabeliek hogyan iparkodtak elûzni ôt vidékükrôl. Megirigyelték... ôt a filiszteusok. (Uo. 14) Majd hozzáfûzi még az Írás (hogy megmutassa, miben nyilvánult meg irigységük): Azokat a kutakat, melyeket atyjának... szolgái ástak egykoron, mind betömék s behányák földdel. (Uo. 15)

A gerárabeliek irigységének nagysága. -- Íme, mily nagy az ottaniak gonoszsága! Még a vizet is sajnálják az igaztól. Maga a király nem tudta fékezni irigységét, bár dúsgazdag volt, hanem azt mondta neki: Távozzál el tôlünk, mert túlhatalmas lettél számunkra. (Uo. 16) Nagy rosszakaratúság! Miért kergeted el az igazat? Ártott a tiéidnek valamit is? Vagy valami jogtalanságot mûvelt? Íme az irigység: mindig elvakult elmével cselekszik. A királynak még jobban kellett volna felkelnie és tisztelnie Izsákot, amikor látta a mindenség Istenének hozzá való nagy jóakaratát (ha megadta volna neki a tiszteletet, jómaga is megszerezhette volna az ég segítségét), ô azonban ehelyett el akarja ûzni, mondván: Távozzál el tôlünk, mert túlhatalmas lettél számunkra. Ilyen az irigység: nem tudja jó szemmel nézni mások boldogulását, felebarátja jósorsát a maga bajának tekinti, bántja embertársai jóléte. Ez történt itten is. A király -- ámbár övé volt az egész város és neki engedelmeskedett a város minden lakója --, a kóbor vándornak, az ide-oda költözô jövevénynek azt mondja: Távozzál el tôlünk, mert túlhatalmas lettél számunkra. Csakugyan túlhatalmas volt, mert az ég támogatta minden ügyében s az Isten jobbja oltalmazta. Hová hajtod tehát az igazat? Nem tudod, hogy akárhová kényszeríted is, mindig megmarad azokban, amik az Úréi? Nem tanított meg rá a tapasztalat, hogy Izsákot az Isten keze tünteti ki? Elûzésével tehát miért mutatkozol hálátlannak az ô Ura iránt? Még e férfiú nagy szerénysége sem tudta legyûrni irigységedet, hanem szenvedélyed hatására tetté iparkodol váltani irigységedet és az idegent megint költözésre szorítod, noha semmiben sem bántott? Nem tudod, hogy ha a legsivárabb pusztaságba kergeted is, vele marad a Mindenható és abban a környezetben még inkább megdicsôítheti? Mert nincs erôsebb annál, aki onnan felülrôl kap segítséget, amint hogy nincs gyöngébb, mint az, aki elesett ettôl a támogatástól.

Nincs erôsebb az Istentôl segített embernél. -- Megfigyelted, kedves hallgatóm, a gerárabeliek királyának és az egész ottani lakosságnak rosszindulatát? Vedd észre Izsák nagy szelídségét is! Nem fuvalkodott föl és nem lázadt fel a király ellen, jóllehet tudta, hogy valóban segíti az Isten kegyelme és méltán bízhatott az égi Küzdôtárs erejében. Mintha senki sem pártfogolná, és sehonnét sem kapna segítséget, nagy szerényen, zokszó nélkül megtette a király parancsát. Nyomban otthagyta azt a földet. Elnyomta neheztelése lángját és tovább ment. Ezzel egyfelôl megmutatta nagyfokú szelídségét, másfelôl lecsillapította az irigy király háborgását. Erre eltávozék, hogy Gerára völgyébe menjen és ott lakozék. (Uo. 17) És amit Krisztus mondott eljöttekor minden tanítványának: Mikor pedig üldöznek titeket egyik városban, fussatok a másikba. (Mt 10,23), azt Izsák már megcselekedte. És amint Dávid elejét vette Saul nagy irigységének és lehûtötte dühét azzal, hogy félrehúzódott és elvonult elôle (1Kir 19), ugyanazon módon Izsák is teljesítette amaz apostoli parancsot: Adjatok helyet az isteni haragnak (Róm 12,19), és elhagyva a várost, kiköltözött a völgybe. De lám, itt megint milyen szelídnek bizonyul. Mert itt sem szakadt vége a zaklatásnak. Amikor ugyanis ideért és kutakat akart ásatni, civakodni kezdtek vele. Újra megásá azokat a kutakat, amelyeket atyjának, Ábrahámnak szolgái ástak s amelyeket annak halála után a filiszteusok egykoron betömtek s ugyanazokat a neveket adá azoknak, amelyeket egykor az atyja adott nékik. Majd ásának a Völgyben és élôvízre bukkanának (Ter 26,18-19), azaz forrásvízre. De ott is civakodást kezdenek Gerára pásztorai... mondván: Miénk a víz. (Uo. 20)

Mi az igazi szelídség? -- Izsák béketûrése. -- Az igaz most sem civakodik, nem szegül ellen, enged a pásztoroknak is. Ez az igazi szelídség! Nem az, amikor valaki a nála erôsebbnek a hatalmaskodását békével viseli el, hanem amikor valaki a nálánál nyilván alsóbbrendûek támadása elôl is kitér; ez utóbbi esetben ti. a sértett fél békességes voltának tulajdonítanak mindent; különben bárki azt mondhatná, hogy a szelídséget színleli csupán, mivel nem tudott ellenállni a gáncsoskodók hatalmának. Jól láthattad, hogy még a király elôtt sem azért mutatkozott engedékenynek, mert az hatalmasabb volt nála, hanem a vérébe oltott nyájasság hatására, mert íme ugyanúgy meghátrál a pásztorok elôtt is. Mikor a király azt mondta: ,,Távozzál el tôlünk'', tüstént eltávozott, mintha csak parancsot kapott volna. Hasonlóképpen tér ki most is a pásztorok elôl, mert bántani akarják s a kutat maguknak követelik. Izsák a történtek alapján ad nevet a kútnak, hogy ez a jogtalanság az utókor elôtt örökké ismert maradjon. Minthogy nyilvánvaló igazságtalanságot követtek el, azért elnevezé a kutat:... Veszekedésnek. (Uo.) Mostantól kezdve a kút neve mintegy érctáblába vésve hirdette a késôbbi emberek elôtt Izsák szelídségét s ellenségei gonoszvoltát. Mert ha bárki megkérdezte, miért hívják így ezt a kutat, (a feleletbôl) megtudta Izsák erényét is, meg amazok roppant gonoszságát is. Figyeld meg, kérlek, hogy Izsák minden körülmény közepett nyájasságot tanúsít és ezáltal jómaga egyre erényesebbé válik, ellenfelei pedig nagy gonoszságukkal azt érik el, hogy Izsák -- akaratuk ellenére is -- még ragyogóbb lesz. -- Nem volt elég nekik az, amit eddig mûveltek, hanem az új kút megásása után ismét belekötnek az igazba és civódni kezdenek vele. (Izsák emberei) másikat is ásának s amiatt is civakodának, miért is azt elnevezé Ellenségeskedésnek. (Uo. 21) Most újra vedd szemügyre Izsák okosságát. Úgy látszik, a gerárabeliek nem vették el a kutat, csak veszekedtek érte, majd látva, hogy eljárásuk nyilvánvalóan jogtalan, eltávoztak. Éppen azért nevezte el az igaz ezt a kutat Ellenségeskedésnek, mert alkalmat adott a civakodásra. Ám az igaz a vidék lakóinak csaknem naponkénti erôszakoskodása ellenére sem vesztette el kedvét és nem mutatott kislelkûséget. Nem gondolta, nem mondta magában: Íme, még a kutat sem használhatom! Csak nem estem el az égi segítségtôl? Vagy talán levette rólam kezét az Úr? -- Nem gondolt, nem mondott semmi ilyet, hanem mindent elviselt nagy szelíden és ezzel még nagyobb isteni támogatásra lett méltó. Mert a történtek -- mondhatni -- az igaz erénygyakorlatául szolgáltak. Azt mondja ti. az Írás: Erre elméne onnan, s egy másik kutat ása; amiatt nem civakodának, elnevezé tehát Tágas térnek, mondván: Most tágas teret adott az Úr nékünk s megadta, hogy szaporodhassunk e földön. (Uo. 22)

Izsák hálás lelkülete. -- Isten kívánja, hogy hálásak legyünk. -- Nézd az igaz hálás lelkületét! Amikor az elôbb a gerárabeliek igyekeztek tôle elragadni kutakat, nem haragudott, nem szegült ellen: csupán a kutak elnevezésével örökítette meg eltörölhetetlenül gonoszságukat. Most viszont -- mivel semmi sem állt útjában, hanem teljes nyugalomban élvezhette fáradozásának gyümölcsét -- mindent Istennek tulajdonít. Elnevezé a kutat Tágas térnek. Majd e név magyarázataképpen hozzáteszi: Azért hívom Tágas térnek, mivel tágas teret adott az Úr nékünk, s megadta, hogy szaporodhassunk e földön. Ó milyen jámbor lélek! Meg sem említi az útjába került akadályokat, csak Isten jótéteményeirôl emlékezik meg és hálát ad értük. Neki mondván: Tágas teret adott az Úr nékünk, s megadta, hogy szaporodhassunk e földön. Nincs kedvesebb az Úr elôtt a háládatos léleknél. Jóllehet napról-napra fölmérhetetlen áldással halmoz el valamennyiünket, akár akarjuk, akár nem, akár tudunk róla, akár nem, mégsem kíván tôlünk semmi mást, csak azt, hogy legyünk hálásak adományaiért; ezt is csak avégett, hogy puszta hálaadásunkat még nagyobb javak adományozásával viszonozza. Hogy errôl meggyôzôdhess, nézd: Izsák szerfölött hálás lelke már ismét égi látomást érdemelt. Mivel ui. méltó tanúságot tett erényérôl a gerárabeliek elôtt (akkor is, midôn a király elûzte és akkor is, amikor a pásztorok elvették kútjait, a jóságos Úr mintegy meg akarta erôsíteni buzgóságát (nagy szelídsége ui. kedves volt szemében) és ezért: Mikor Izsák felméne Bersábéba, ott megjelenék néki az Úr még azon éjjel és mondá: Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak az Istene. Ne félj, mert veled vagyok: megáldalak s megsokasítom ivadékodat szolgámért, Ábrahámért. (Uo. 23-24) Megjelenék neki még azon éjjel. Lám, milyen gondoskodó az Úr: friss erôt akar önteni belé, növelni akarja bizalmát, megjelenik hát neki és azt mondja: Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak az Istene. Atyádat megdicsôítettem, nagyhírûvé és -- jövevény vándor létére -- a vidék minden lakójánál tekintélyesebbé tettem. Énnekem volt gondom arra, hogy annyira megnövekedjék, én viseltem gondját mindenben. Én vagyok. Ne félj tehát. Mit akar ezzel mondani: ,,Ne félj!''? Ne csodálkozz rajta, hogy Ábimelek elkergetett s a pásztorok igazságtalanok voltak hozzád. Atyádnak sok hasonló szenvedésben volt része, de egyre dicsôbb lett általuk. Ne rémítsen el hát a helyzeted, hiszen én veled vagyok. Azért engedem, hogy a dolog így essék, mert egyfelôl azt akarom, hogy béketûréseddel mutasd meg erényedet, másfelôl mindenki szemeláttára le akarom leplezni amazok romlott lelkületét, és meg akarlak koronázni érdemeidért. Mert veled vagyok. Ezért legyôzhetetlen leszel, hatalmasabb a támadóidnál, erôsebb az ellenségeidnél. Oly nagy gondot fordítok majd rád, hogy irigyelt leszel szemükben. Mert én veled vagyok. Megáldalak és megsokasítom ivadékodat szolgámért, Ábrahámért.

Isten miért mondja magát Ábrahám Istenének? -- Milyen jóságos az Isten! Szavaival: ,,Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak az Istene'' egyrészt megmutatta, hogy a patriarchát szolgájává tette, és ezért kegyeskedett magamagát Ábrahám Istenének nevezni, másrészt e szavakkal: ,,Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak az Istene'', a világ Ura és Teremtôje egyetlen ember Istenének mondta magát, de nem korlátozta hatalmát az egy patriarchára, hanem iránta érzett nagy jóindulatában azt mondta: Annyira az én szolgám ô, hogy színem elôtt fölér valamennyi többi emberrel. Azért folytatja így az Úr: Megsokasítom ivadékodat szolgámért, Ábrahámért. Sok viszontszolgálattal tartozom neki, mert engedelmes volt szavamnak, ôérette megsokasítom ivadékodat. E kijelentés fölkeltette Izsák bizalmát. Atyja nevének említése pedig arra ösztökélte, hogy mutasson atyjáéhoz hasonló erényességet. A nagy ígérettétel után oltárt építe ottan s miután segítségül hívta az Úr nevét, felüté sátrát. (Uo. 25) Mit jelent ez: Oltárt épített ottan? Hálaáldozatot mutatott be ott azért, mert az Úr nagy gondoskodást mutatott iránta. S meghagyá szolgáinak, hogy ássanak kutat. (Uo.) Végre biztonságban él az igaz. Mert aki azt mondta volt neki: ,,Én veled vagyok: megáldalak s megsokasítom ivadékodat'', az most kitüntette és egyúttal tekintélyessé tette mindenki elôtt. Nézd csak: még Ábimelek is eljô látogatására, jóllehet az elôbb iparkodott elkergetni és azt mondta: Távozzál el tôlünk. Odajött... Ábimelek s barátja... meg hadvezére, s így szóla hozzájuk Izsák: Mit jöttetek hozzám, ahhoz az emberhez, akit gyûlöltök s elkergettetek magatok közül? (Uo. 26-27) Milyen nagy az igaz nyájassága! Amikor látta, hogy azok, akik elzavarták és gyûlölettel voltak ellene, most valósággal könyörögni jönnek hozzá: nem nézett el fejük fölött, nem fogta el a fennhéjázás, noha eszében tartotta, mit mondott neki az Úr, s bár bízott az Ô erejében, nem kelt föl a király ellen, hanem szokásos szelíd modorában újra csak nagy nyájassággal szólt hozzájuk: Mit jöttetek hozzám, ahhoz az emberhez, akit gyûlöltök s elkergettetek magatok közül? Hogyan jutott eszetekbe, hogy el kell jönnötök hozzám, akit gyûlölettel elûztetek? -- Ôk felelék: Láttuk, hogy veled van az Úr s azért azt mondottuk: Legyen esküvés közöttünk s kössünk szövetséget; hogy nem teszesz semmi rosszat nékünk, amiatt, hogy mi sem bántottuk semmidet és semmit sem tettünk ártalmadra, hanem békességgel bocsátottunk el téged, kit naggyá tett az Úr áldása. (Uo. 28-29)

Látod, mekkora a szelídség ereje s az erény hatalma? Egykori elüldözôi most eljönnek a vándorhoz, a hontalan férfiúhoz, a kóborlóhoz, és nemcsak mentegetôdznek a történtekért, bocsánatot kérve bûneikért, hanem még magasztalják is az igazat. Elárulják, hogy félnek tôle, megvallják gyengeségüket és elismerik az igaz hatalmas voltát. Van-e erôsebb annál, akit az Úr támogat? Láttuk, hogy veled van az Úr. Honnét láttátok ezt? Maguk a körülmények tanítottak meg rá -- felelik. Észrevettük, hogy elûzött létedre erôsebb lettél elkergetôidnél, zaklatott létedre gyôzedelmeskedtél háborgatóidon. Így hát az események alakulásából tudtuk meg, hogy neked nagy mennyei segítségben van részed. (Az isteni gondviselés mûve volt az is, hogy elméjük elámult az igaz láttán és az is, hogy megtudták, ki segíti.) Mivel tehát veled az Úr, legyen esküvés közöttünk. Íme, lelkiismeret-furdalásuk hatására milyen serényen vádolják önmagukat, noha erre senki sem kényszeríti ôket, sôt tetteiket sem hányja fel nekik senki. Ha nem követtetek volna el jogtalanságot, miért kéritek az igaztól, hogy még szövetséget is kössön véletek? De hát ilyenek a hamis emberek: lelkiismeretük nap-nap után gyötri ôket és bár a sértett fél hallgat, bántói azt hiszik, hogy meg kell bûnhôdniök. Napról-napra aggodalomban élnek és szinte maguk vetik ki önmagukra a bûneikért járó büntetést. Ebben a lelkiállapotban mondják ezek is: Legyen esküvés közöttünk. Aztán megmondják, milyen esküvést szeretnének. Kössünk szövetséget, hogy nem teszesz semmi rosszat nékünk, aminthogy mi sem tettünk ártalmadra semmit. Lám, féltükben és lelki zavarukban egymásnak ellentmondó szavakat mondanak: Ne tégy semmi rosszat nékünk. Miért féltek ennyire az igaztól, hiszen láthattátok, milyen szelíden viselkedett még bántalmazói elôtt is? -- Ám a megvesztegethetetlen bíró: a saját lelkiismeretük unszolta ôket, és ôk át is látták, mennyire hálátlanok voltak az igaz irányában. Így aztán nagy ijedelmükben nem veszik észre, hogy össze-vissza beszélnek. Ne tégy semmi rosszat nékünk, aminthogy mi sem tettünk ártalmadra semmit. Hát akkor miért kergettétek el? -- Izsák azonban nem kér felvilágosítást és nem köt bele szavaikba. ,,Aminthogy mi sem bántottuk semmidet, hanem békességgel bocsátottunk el téged, kit naggyá tett az Úr áldása.'' Íme, az ég bosszújától féltek. Tudták, hogy ômaga nem bosszulja meg gonosztetteiket, mert emberséges; ellenben Az, aki annyira gondját viseli, számon fogja kérni az igaz ellen elkövetett gonoszságaikat. Emiatt engesztelik hát Izsákot és iparkodnak szerzôdésre lépni vele, részben azért, hogy a történtek dolgában igazolják magukat, részben pedig hogy biztosítsák jövôbeli helyzetüket. Erre ô lakomát készíte nekik és evének és ivának. Reggel aztán felkelének és megesküvének egymásnak s Izsák elbocsátá ôket békességgel lakóhelyükre. (Uo. 30-31) Nézd, milyen jószívû az igaz: sérelmeit elfelejtve tárgyal velük. Nem elég, hogy a feledés fátylát borítja ellenségeskedésükre, ráadásul még nagy vendégszeretettel is fogadja ôket. Lakomát készíte nekik és evének és ivának. A lakomával akarja ôket teljesen meggyôzni arról, hogy egyáltalán nem tartja fejében, amit elkövettek ellene. S elbocsátá ôket békességgel lakóhelyükre. Ezzel azt akarta jelezni a Szentírás, hogy nagy félelemmel jöttek, mert veszedelemtôl tartottak, úgyszólván önnön létükért aggódtak, igyekeztek tehát az igaz elôtt kimagyarázkodni. Észrevetted-e, hogy nincs sem erôsebb, sem hathatósabb valami az erénynél, nincs magabiztosabb a mennyei segítséget élvezô embernél. -- Még aznap eljövének Izsák szolgái és hírt hozának neki ama kút felôl, amelyet ástak és mondák: (Nem) találtunk vizet. Erre ô azt elnevezé Eskünek, miért is a városnak Bersábe lôn a neve mind a mai napig. (Uo. 32-33) Látod, ez esetben is a történtek alapján nevezte el a helyet. Mivel az eskükötés napjára esett az, hogy kutat ástak és semmit sem találtak, a történtek emlékének megörökítése végett elnevezte a helyet Eskünek. Lám, ez az igaz s -- jóllehet sem a törvény nem tanította, sem más valakire nem tekinthetett, csupán atyja példáját s az emberi természetben rejlô tanítómesternek, a lelkiismeretnek tanácsát követte -- mégis milyen bölcsen viselkedett. A történtek ugyanis nemcsak Izsák szelídségét mutatták, hanem kitetszett belôlük az is, hogy cselekedeteivel valósággal a Krisztus parancsolatait teljesítette. Krisztus parancsképpen azt mondta tanítványainak, hogy necsak azokat szeressék, akik ôket szeretik, hanem szeretettel legyenek gyûlölôikhez is (Mt 5,44): nos, ezt a parancsolatot Izsák már eleve teljesítette. Bôkezû vendégszeretettel fogadta azokat, akik annyira gyûlölték és önlelkébôl kiirtotta a bosszúvágyat.

Erkölcsi utószó. -- Vajon mi érdemlünk-e majd valamiféle bocsánatot, hiszen mi a kegyelem után s az Üdvözítô annyi tanítása meg parancsolata után még ennek az igaznak mértékét sem tudjuk megütni! De mit is beszélek én ennek a mértéknek elérésérôl, amikor ezt még csak meg sem közelíthetjük?! Mostanság ti. annyira elhatalmasodott a gonoszság, hogy még az is ritka, ha valaki a szeretetet szeretettel viszonozza. Mi jogon reménykedünk tehát üdvösségünkben, ha még a vámosoknál is alábbvalóak vagyunk?! Krisztus szavai szerint: Ha azokat szeretitek, kik titeket szeretnek, micsoda jutalmatok leszen? Nem azt cselekszik-e a vámosok is? (Uo. 46) Krisztus azt akarja, hogy eljussunk az erényesség csúcsára: vagyis hogy különbek legyünk a vámosoknál. Mi azonban arra törekszünk, hogy alábbvalóak legyünk náluknál. Többet mondok: nemcsak a vámosoknál akarunk alacsonyabbrendûek lenni, hanem a rablóknál, a sírfosztogatóknál meg a gyilkosoknál is. Mert ezek valamennyien szeretik azt, aki ôket szereti és gyakran életüket kockáztatják szerettükért. Lehet-e nálunk szánalomraméltóbb? Hiszen mi annak ellenére, hogy bennünket nagy könyörületességre méltatott az Úr, még azoknál is alábbvalóaknak bizonyulunk, akiknek lelkét ezernyi gaztett terheli?! Kérlek tehát benneteket, vegyük eszünkbe mind a másvilági büntetés nagyságát, mind pedig az ottani megszégyenülés súlyos voltát; legalább most ismerjük föl nemesi mivoltunkat és engedelmeskedjünk Krisztus tanításának. Azaz: necsak azokat szeressük ôszintén, akik minket szeretnek (kigyomlálva lelkünkbôl minden gyûlölködést és irigységet), hanem azokat is igyekezzünk szeretni, akik ellenséges érzülettel vannak irányunkban. Mert csak úgy érhetjük el üdvösségünket, ha ezen az úton haladunk, vagyis ha törekszünk rá, hogy felkelôinknél jobban szeressük ellenségeinket, hiszen ez utóbbiak számtalan javunknak szerzôi. Így ugyanis megtalálhatjuk bûneink bocsánatát és alázatos elmével, bûnbánó lélekkel imádkozhatunk Istenhez. A gyûlölettôl teljesen mentes lélek és a békességes elme buzgalommal tudja hívni az Urat és nagy segítséget szerez magának onnan felülrôl. Bár méltók lennénk erre valamennyien, a mi Urunk Jézus Krisztus kegyes jóságából, Neki az Atyával és a Szentlélekkel dicsôség, most és mindenkor és mindörökké. Amen.


Ézsau és Jákob

6. Ézsau és Jákob[6]

Ézsau pedig, negyven esztendôs korában, feleségül vevé Juditot, a heteus Beeri leányát és Bászemátot, az ugyanonnan való Elon leányát; mindketten keserûségére voltak Izsák és Rebekka lelkének. (Ter 26,34-35)

Nos, ha tetszik, foglalkozzunk ma is tegnapi beszédünk soron következô pontjaival és lehetôleg tárjuk föl a szent történet minden mozzanatát, hogy haszonnal térhessünk haza. Lássuk tehát olvasmányunk kezdetét: Ézsau pedig, negyven esztendôs korában, feleségül vevé Juditot, a heteus Beeri leányát és Bászemátot, az ugyanonnan való Elon leányát; mindketten keserûségére voltak Izsák és Rebekka lelkének. (Ter 26,34-35) Figyeld meg, mennyi mindent tanulhatunk ebbôl a néhány szóból! Mert miért is mondja meg ez az idézet, hogy hány éves volt Ézsau? Nem ok nélkül: tudtunkra akarja ezzel adni Izsák öreg és elôrehaladott-korú voltát. Az Írás egy elôbbi helye szerint Izsák negyvenéves volt, amidôn feleségül vette Rebekkát; amikor pedig fiai megszülettek, hatvanadik évében járt; ha erre gondolunk, megtudhatjuk, hogy immár százéves, tehát igen-igen megöregedett. Mivel az Írás a következô részben azt mondja el, hogy a patriarcha szeme az öregség miatt elhomályosodott, azért jelezte most Ézsau éveinek számát, hogy belôle pontosan kiszámíthassuk Izsák mostani korát. Ezért mondja: ,,Ézsau pedig negyven esztendôs korában...'' Aztán tudatni akarja velünk a fiú meggondolatlanságát (két pogány nôt vett feleségül, pedig nem lett volna szabad pogányt elvennie): világosan megmondja tehát, hogy feleségeit a heteusok közül vette, ámbár nem kellett volna ilyet cselekednie, hiszen tudhatta, hogy Ábrahám milyen gondosan meghagyta szolgájának: a rokonság körébôl hozzanak Izsáknak feleséget (ti. Ézsau és Jákob anyja, Rebekka Háránból jött); Ézsau azonban szülei megkérdezése nélkül házasodott meg, és ezzel mindjárt kezdetben kimutatta erkölcsi rendezetlenségét. Asszonyai gonoszságáról az Írás e szavakkal értesít bennünket: Mindketten keserûségére voltak Izsák és Rebekka lelkének. Van-e ez asszonyokénál elviselhetlenebb gonoszság, hiszen ezek a köteles tisztelet megadása helyett inkább a visszafeleselésre voltak készségesek. Minderre nem ok nélkül utal a szent történet, hanem azért, hogy mikor már láttad Rebekkának Jákob iránti nagy jóindulatát, tudomásul vegyed: nem történt semmi jogtalanság. De ne vágjunk elébe a soron következendônek, hanem menjünk az Írás nyomában! Mikor aztán Izsák megöregedett és szeme elhomályosodott, úgy hogy már nem látott, hivatá idôsebbik fiát, Ézsaut és mondá neki: Fiam!... látod, megöregedtem s nem tudhatom halálom napját. Vedd fegyvereidet, a tegzet meg az íjat s menj ki a mezôre s ha ejtesz valamit a vadászaton, készíts belôle nékem étket, úgy, amint... szeretem s hozd el, hogy egyem és megáldjon téged a lelkem, mielôtt meghalok. (Ter 27,1-4) Kedves hallgatóm, figyeld meg most az Isten mérhetetlen bölcsességét: igaz, a patriarcha megmutatva atyai szeretetét, kiadta a fenti parancsot Ézsaunak, ám a bölcs és mindenható Úrnak van rá gondja, hogy Rebekka által az teljesüljön, amit Ô eleve megmondott; így akart megtanítani bennünket az erény s a szépjellemûség nagy erejére. Ézsau ugyanis egyrészt elsôszülöttsége, másrészt atyjának hozzá való érzülete alapján azt gondolta ugyan, hogy övé az elsôség, ennek ellenére egyszer csak azt találta, hogy mindentôl elesett, még pedig azért, mert nem volt hajlandó megtenni minden tôle telhetôt; Jákob viszont -- mivel magamagától is erényes volt, s a mennyei kegyelem is segítette -- atyja akarata ellenére is megkaparintja az áldást. Nincs erôsebb annál, akit az Úr jobbja segít! Végy tehát szemügyre mindent figyelmesen, hogy megismerhesd a gondviselés nagyszerûségét. Jákob az ég kegyelmének élvezetében minden körülmény közepett nagy segítségre talál, úgy hogy bátyja helyett neki adatik meg az áldás, Ézsau ellenben mindent elveszít és magamagát juttatja tönkre nagy gonoszságában. -- Mikor ezt Rebekka hallotta, mihelyt amaz kiment a mezôre, hogy atyja parancsát teljesítse, mondá (fiatalabbik) fiának. (Uo. 5-6) Miért tette hozzá az Írás, hogy ,,fiatalabbik''? Azért, mert fönnebb azt mondta: Izsák hivatá idôsebbik fiát. Tehát hogy világosan lássuk, melyikhez beszél most Rebekka, azért mondja az Írás: ,,mondá a fiatalabbik fiának'', vagyis Jákobnak. Hallottam, amint atyád beszélt bátyáddal, Ézsauval és azt mondotta néki: Hozz nekem vadászatodból s készíts belôle étket, hogy egyem és megáldjalak az Úr elôtt, mielôtt meghalok. (Uo. 6-7) Ezt hallottam, amint atyád beszélt bátyáddal, Ézsauval. Most tehát, fiam, hallgass tanácsomra: menj el a nyájhoz s hozz nékem két igen jó gödölyét, hogy étket készítsek belôlük atyádnak, olyat, amilyet szeret, hogy amikor beviszed és megeszi, téged áldjon meg, mielôtt meghal. (Uo. 8-10)

Rebekka Izsák Jákobra adott áldása dolgában egyfelôl önnön anyai szeretetét, másfelôl magának Istennek ígéretét szolgálta. -- Az Isten segítsége együtt akar mûködni velünk; a hazugsággal azonban nem mûködik együtt. -- Nézd az édesanya nagy szeretetét, de még inkább az Isten gondviselését! Hiszen Ô sugallta neki e tanácsot és Ô biztosította a teljes sikert. Észrevetted, milyen kitûnô az anya terve? Vedd észre Jákob körültekintô magatartását is: felelete mennyire elárulja jólelkû mivoltát! Azt mondta ti. anyjának: Bátyám... szôrös ember, én meg csupasz vagyok; ha atyám megtapogat... azt gondolja, hogy gúnyt akartam ûzni belôle s áldás helyett átkot vonok magamra. (Uo. 11-12) Nagy a fiúban a jószándék és a tisztelettudás atyja iránt. Azt mondja: félek, atyám elôtt úgy tûnhetik föl a dolog, hogy ellene szegülök akaratának, és akkor áldása helyett átkát vonom magamra. -- Mit tesz most Rebekka, ez a csodálatos és fiát szeretô anya? Mivel nem csupán a maga jószántából cselekedett, hanem kezére akart járni az Isten tervének is, minden igyekezetével el akarja oszlatni a fiú félelmét és lelket iparkodik önteni belé, hogy tanácsát megvalósítsa; nem ígéri meg neki, hogy kijátszhatja és félrevezetheti atyját, hanem mit mond? -- Én reám szálljon az az átok, fiam: csak hallgass szavamra, menj el és hozd meg, amit mondtam. (Uo. 13) Ha ilyesmi történnék is, nem neked árt. Ne félj hát, hallgass csak nyugodtan szavamra és tedd meg tanácsomat. Igazi anyai szeretet ez: gyermekéért kész bármit elviselni. Szavaival véget is vetett fia félelmének. El is méne tehát, meghozá és odaadá anyjának. Az elkészíté az ételt, úgy, amint tudta, hogy atyja szereti, aztán felöltözteté ôt Ézsau legjobb ruháiba, amelyek nála voltak a házban, s a gödölyék bôröcskéivel körülvevé kezét és befödé nyaka csupaszságát, és odaadá az étket, meg a kenyeret, amelyeket készített. Ô bevivé. (Uo. 14-17) Vedd most szemügyre, kérlek, Rebekkának nagy szeretetével együtt nagy eszességét is! Mivel föntebb azt mondta az Írás, hogy amaz szôrös, ez pedig csupasz, Rebekka mostan Ézsau ruhájába bújtatja fiát, bôröket ad rá, jól kitanítja a csalás nyélbeütésére, majd az étket s a kenyeret kezébe nyomja és beviteti vele atyjának. Figyeld meg, hogy ez esetben is minden a mennyei kegyelmen fordul! Mert amikor felajánljuk a tôlünk telhetôt, bôségesen kiérdemeljük, hogy Isten együtt munkáljon velünk. Nem akarja, hogy lusták és tunyák legyünk; az Ô akarata értelmében tehát nekünk szintén hozzá kell járulnunk valamivel a tetthez, mert így az Ô segítsége is mindjárt mûködni kezd; másszóval: nem egészen az égi támogatáson múlik a cselekedet, hanem nekünk is közre kell munkálnunk. Viszont nem kíván tôlünk az Úr mindent, hiszen ismeri szerfölött való gyengeségünket, hanem atyai jóságában szívesen megragad bárminô alkalmat bôkezûségének megmutatására; ezért aztán elvárja, hogy mi szintén megtegyük, amit megtehetünk. Ez történt most is. Minthogy Jákob és Rebekka elvégezték mindazt, amit nekik kellett végrehajtaniok (az elôbbi hajlott anyja tanácsára, az utóbbi pedig elvégezte a maga feladatát): a végtelen jóságú Úr könnyûszerrel valóra váltotta ezt a terhes vállalkozást, mielôtt még a csalóka színjáték Izsák elôtt nyilvánvalóvá lett. Ahogy Jákob bevitte az étket atyjának, ez így szólt hozzá: Ki vagy te, fiam? Mondá erre Jákob: Én vagyok elsôszülötted, Ézsau: úgy cselekedtem, ahogy parancsoltad nékem. Kelj föl, ülj le és egyél vadászatomból, hogy megáldjon engem a lelked. (Uo. 18-19) Figyeld meg csak, kérlek, milyen szívszorongva ejtette ki Jákob e szavakat. Hiszen elôször azt mondta anyjának: Attól félek, átkot vonok fejemre, nem áldást. Gondolhatod, mennyire félt most a nagy szerep megjátszása közben. Mivel azonban maga isten irányította az eseményt, minden végbe ment szerencsésen. Mi az? -- kérdezheti valaki --, hát Isten együttmûködött ezzel a hazugsággal? Kedves hallgatóm, necsak a folyamatban lévô cselekményt firtasd, hanem a célra is ügyelj: vagyis arra, hogy nem kapzsi, ideigtartó érdekbôl történt ez így, hanem Jákob az atyai áldást akarta megszerezni. Különben, ha ilyen egyszerû módon vizsgálod az eseményeket, ahelyett hogy mindenütt a célra ügyelnél: vigyázz, mert könnyen fia megölôjének mondod a patriarchát, Fineeszt pedig gyilkosnak. Már pedig Ábrahám nem volt fia megölôje, hiszen ha valaki, hát ô nagyon szerette fiát; és Fineesz sem volt gyilkos, hanem sokkal inkább -- buzgósággal teli. Mindkettejük az Isten határozatát hajtotta végre. Ezért aztán az elôbbi azért kapott nagy jutalmat, mert engedelmes volt, az utóbbit viszont buzgóságáért dicséri az Írás. Azt mondja ti. róla: De Fineesz odaállt és engesztelést szerzett. (Zsolt 105,30) Ha tehát a gyilkosságot vagy a fiú megölését az ô esetükben helyeseltük, mivel Isten szándéka szerint ment végbe, és nem a történtekre, hanem céljukra meg a végrehajtók szándékára ügyeltünk: akkor most százszor inkább ez utóbbi tényezôket kell fontolóra vennünk.

Ne azt nézd tehát, hogy Jákob szavai hazug szavak voltak, hanem arra gondolj, hogy Isten irányított így mindent, mert azt akarta, hogy ígérete teljesüljön. Tudomásul kell venned, hogy mindent Isten segített elô és Ô könnyítette meg azt, ami nehéz volt. Nézzed csak: Izsák csakugyan nem tudta meg a cselt. Jákob szavaira megnyugodott s az étel elköltése után elhalmozta ôt áldásával. Ézsau meg addig nem tért vissza vadászatából, míg mindez meg nem történt. Még pedig azért nem, hogy ebbôl is lássuk: az esemény Isten akarata szerint folyt le. Izsák ismét szóla a fiához: Hogy találhattál ilyen hamar, fiam? Az felelé: Az Isten akarata volt, hogy hamar elémbe jöjjön, amit akartam. (Ter 23,20) Jákob még javában szorongott és félelme nôttön-nôtt; viselkedésébôl megtanulhatjuk, hogy a jóságos Úr éppenséggel nem mutatja meg gondoskodását, ha azt nem látja, hogy bennünk is ég a buzgalom. Ne fuss el, kedves hallgatóm, Jákob mostani vívódása mellett. Inkább fontold meg, hogy mindene kockán forgott; hiszen attól félt és rettegett, hogy emiatt az áldás miatt átok éri. Aztán így folytatja az Írás: Mondá erre Izsák: Jer ide, hadd tapogassalak meg, fiam s hadd gyôzôdjem meg, te vagy-e az én Ézsau fiam, vagy sem. (Uo. 21) Hangja miatt ugyanis titkon még kételkedett az igaz. Ám Isten elhatározásának teljesülnie kellett. Nem engedte meg tehát az Úr, hogy Izsák észrevegye a csalást. Ô odamondá: A hang ugyan Jákob hangja, de a kéz Ézsau keze. De nem ismeré meg. (Uo. 22-23) Íme, milyen jól látszik, hogy minden az Úr kegyelmébôl történt. Ennek a kegyelemnek hatása volt az, hogy Izsák semmit sem vett észre a folyamatban levô csalásból, Jákob pedig élvezhette az atyai áldást. Nem ismeré meg, mert keze szôrös volt, mint bátyjáé... és mondá: Te vagy az én Ézsau fiam? (Uo. 23-24) Lám, már újra megmutatja a Szentírás, hogy az igaz kételkedett. Azt mondta ugyanis: Te vagy az én Ézsau fiam? Ebbôl is láthatjuk, hogy az atya a természetes szeretet hatására cselekedett mindent: Isten viszont úgy rendezett el mindent, (hogy Jákob kapja az áldást); hiszen Ô elôre látja a jövôt, és az erényesség pecsétjével szokta kitûntetni szolgáit. -- Jákob ezt felelte: Én. E kérdés után: ,,Te vagy az én Ézsau fiam?'' s az igenlô felelet után azt mondta Izsák: Hozd tehát ide nékem az étket vadászatodból, fiam, hogy megáldjon téged a lelkem. (Uo. 25) Most nagynehezen vége szakad Jákob gyötrôdésének. Ô odavivé... s bort is nyújta neki; miután azt megitta, mondá neki: Jer ide hozzám és csókolj meg, fiam. Ô odamene s megcsókolá. Erre, mihelyt megérezte ruhái illatát, megáldá ôt s mondá:... (Uo. 25-27) Nézd a Szentírás figyelmességét! E kérdés után: ,,Te vagy-e Ézsau?'' és e felelet után: ,,Én'' ismét megtapogatta és titokban még egyre kételkedett, mert a hang alapján némi gyanút fogott; aztán mégegyszer megkérdezte: Te vagy-e az én Ézsau fiam? Jákob igenlôleg felelt, majd odavitte neki az étket. Izsák evett és akkor -- az Írás szava szerint -- megcsókolá és megáldá. Senkinek nem volt szabad azt vélnie, hogy Ézsau személyére adta áldását: ô azt áldotta meg, akit megcsókolt. Éppen evégett említi meg a Szentírás, hogy megcsókolá, és azt áldá meg, akit megcsókolt. Mihelyt megérezte ruhái illatát, megáldá ôt s mondá: Íme, olyan az én fiam illata, mint a telt mezô illata, melyet megáldott az Úr. Adjon néked az Isten az ég harmatából, a föld kövérségébôl bôséget a gabonából s borból. (Uo. 27-28) Adja meg ezt az Úristen neked, aki étket hoztál, aki tôlem csókot kaptál és népek szolgáljanak néked. (Uo. 29) Íme, elôször az életszükségletek bôségét kérte neki, majd pedig a nemzetek között való elsôségét: és ezzel egyúttal megjövendölte mind Jákob boldog életét, mind pedig ivadékainak gyarapodását. Nemzetségek boruljanak eléd. (Uo.) Nemcsak a népek meghódolását kéri neki, hanem a fejedelmekét is. Légy ura testvéreidnek. (Uo.) Lám, az igaz még nemtudomságában is az Isten akaratát szolgálja. Mindez ugyanis azért volt így kitervezve, hogy az kapja meg az áldást, aki erényéért méltó rá. Hajoljanak meg elôtted anyád fiai. (Uo.) Fiak néven szokta az Írás hívni a nemzedékek összességét, mint ahogy itt is ,,anyád fiai''-t mond; mintha azokat mondaná, akik majd Ézsau ágyékából származnak. Hiszen Izsáknak nem volt más fia, csak ez a kettô. Aki átkoz téged, legyen átkozott, s aki áld téged, teljék meg áldással. (Uo.) Íme az áldás célja, íme minden jó csúcspontja: megáldottnak lenni. Látod-e már, milyen kegyes az Isten? Aki attól tartott, hogy áldás helyett átkot von önfejére, azt atyja nemcsak hogy áldások özönével árasztja el, hanem még el s átkozza azokat, akik fiát átkozni merik. Ebbôl megtanulhatjuk, hogy ha valaki Isten akarata szerint intézi ügyét, az érezni fogja a mennyei segítséget munkája közben. Ki ne csodálkoznék, ki ne ámulna el az Isten kimondhatatlan esemény-irányításán: azon, hogy Ézsau nem tért meg addig vadászatából, míg véget nem ért Jákob szerepjátszása; hanem csak abban a pillanatban, mikor öccse megáldottan lépett ki atyjától? Mózes erre akart megtanítani bennünket, azért jegyzi meg: Alighogy befejezte Izsák a beszédet és éppen csakhogy kiment Jákob, megjöve Ézsau... a vadászatból. (Uo. 30-31)

Lám, alighogy az egyik kiment, a másik azonnal megérkezett. Nem vakvéletlenségbôl történt ez így, hanem azért, hogy a mitsem sejtô Ézsau szintén hozzon étket s atyjától értesüljön az egész esemény lefolyásáról. Mert ha odabenn érte volna öccsét, talán meg is öli haragjában. Hiszen késôbb csakugyan rá is szánta magát erre: mennyivel inkább megtette volna most, amikor az esemény még folyamatban volt. Dehát magának Istennek keze óvta a fiút; áldásra méltatta, bátyját pedig megfosztotta az áldástól is, meg az elsôszülöttségtôl is. Megjöve Ézsau s étket készíte a vadászatból és bevivé atyjának, mondván: Kelj fel atyám s egyél fiad vadászatából, hogy megáldjon engem a lelked. (Uo. 30-31) Nézd, az igaz már ismét zavarba esik és nem tudja, mitévô legyen. Fia szavait hallván, azt kérdezte: Hát ki vagy te? Ô felelé: Én vagyok, elsôszülött fiad, Ézsau. (Uo. 32) Nézd, még most is milyen fennhéjázó! Nem volt neki elég ennyit mondania: Én vagyok, Ézsau; még azt is hozzátette: Elsôszülött fiad. Megrémüle Izsák nagy megdöbbenéssel s... mondá: Kicsoda tehát az, aki az imént a vadat, amelyet ejtett, elhozta nékem, úgyhogy én ettem mindenbôl, mielôtt te jöttél? Ôt áldottam meg én s ô leszen áldott. (Uo. 33) Figyeld csak, Izsák mennyire megdöbbent, ám amikor elôadja, mi történt, megmondja ezt is: Ôt áldottam meg én s ô leszen áldott, és ezzel alkalmasint nagy csapást mér rá. Ezt az igaz azért mondta, mert az isteni bölcsesség irányította nyelvét, hogy amikor fia mindent, de mindent megtudott, azt is tudtul vehesse, hogy immár kárba veszett elsôszülöttsége és vadászata egyaránt. Amint Ézsau meghallotta atyja szavait, nagy kiáltással elordítá magát. (Uo. 34) Mit jelent ez: ,,Nagy kiáltással elordítá magát''? Felháborodását jelzi ez a kifejezés, meg ama rettentô haragot, amely fellobbant benne, amidôn ezeket megtudta. S mondá: Áldj meg engem, atyám! Ô azonban mondá: Eljött álnokul az öcséd s elvette áldásodat. (Uo. 34-35) Öcséd gazdag bôségben elragadott elôled minden áldást. Észrevetted, hogy e dologban, vagyis az igaz félrevezetésében szintén közremûködött az égi kegyelem? Maga Izsák is megvallja ezt, mondván: Eljött álnokul az öcséd. Szinte mentegetôzik a fia elôtt. Mintha tanítaná: Mit sem sejtve adtam áldásomat -- ôreá; pedig rád akartam adni. Csakhogy ô eljött álnokul s elvette áldásokat; amit neked szántam, elvette elôled: nem én vagyok a hibás. Erre Ézsau hozzátevé: Méltán nevezték el Jákobnak, mert íme, másodízben csalt meg engem: a múltkor elvette elsôszülöttségemet, most meg... elcsente áldásomat. (Uo. 36) Nem hiába kaptam ezt a nevet -- mondja Ézsau --, hiszen ez a név ármánykodást jelent; ezt most világosan elárulta elôttem: megfosztott elsôszülöttségemtôl is, áldásomtól is. -- Lássuk, mit mond erre Ézsau Izsáknak? Nem tartottál-e fenn énnekem is áldást? Felelé Izsák: Tudd meg, hogy minden áldásom ôreá öntöttöm. Uraddá ôt tettem. (Uo. 36-37) Íme, mindjárt ezzel kezdi és semmi mást nem mond fiának; csak alávetettségére és szolgaságára utal. Uraddá ôt tettem s minden testvérét az ô szolgálata alá vetettem, gabonával és borral ôt láttam el: ezek után tehát mit tehetnék még tenéked, fiam? (Uo. 37) Nincs más hátra: mivel uraddá ôt tettem s minden testvérét az ô szolgálata alá vetettem s neki kértem az életszükségletek bôségét, mi más lehetne még hátra? Mondá neki Ézsau: Csak ez az egy áldásod van, atyám? Esedezem, áldj meg engem is. (Uo. 38) Jól hallotta atyjának szavait: ,,Ôt áldottam meg én s ô leszen áldott'', és atyja világosan eléje tárta az áldás egész lefolyását, azért most így folytatja: Esedezem, áldj meg engem is. Csak ez az egy áldásod van, atyám? Nem tudsz nekem is áldást adni, hiszen úgy szerettél... elsôszülötted voltam... és vadászatra küldtél? Szavaival zavarba ejtette atyját. -- És mivel nagy jajgatással síra, Izsák megindula. (Uo. 38-39) Ézsau látta atyja tanácstalanságát és azt is, hogy nem tudja, nem is akarja visszavonni áldását; nemcsak kiáltott tehát, hanem sírt is, hogy nagyobb részvétre indítsa atyját. Meg is szánta Izsák és ezt mondta neki: A föld kövérségében s felülrôl az ég harmatában leszen a te áldásod: kard után fogsz élni s öcsédnek szolgálni: de eljô majd az idô, hogy lerázod és leoldod igáját nyakadról. (Uo. 39-40) Minthogy te is kívánod áldásom, tudd meg, hogy lehetetlen olyat cselekednem, ami Isten akaratával ellenkezik; mindazáltal számodra is azt kérem, hogy legyen részed az ég harmatában; de vedd tudomásul, hogy a te életed katonás élet lesz: kard után fogsz élni s öcsédnek szolgálni.

Egyébként ennek hallatára ne csodálkozzál, még ha azt látod is, hogy ezután Jákob vándorolni indul bátyjától való félelmében és idegen föld felé siet; és a kezdeti eseményekre figyeltedben ne gondold, hogy a jövendölés meghiúsul. Mert ha az Úr valamit megígér, még az esetben sem szabad fejünket elveszítenünk, ha azt látjuk, hogy kezdetben az ígéretnek épp a fordítottja következik be: lehetetlen ugyanis, hogy az Úr szava mindvégig teljesületlen maradjon. Azért van ez így, hogy az igazak -- miközben egyre tündöklôbbé válnak -- bemutassák mindnyájunk elôtt Isten hatalmas erejét. Minden egyes esetben ezt találod, ha éles szemmel megfigyeled a róluk szóló történteket. Most is ez a helyzet. Ne arra ügyelj, hogy Jákob sietve elmenekül, hanem azt a dicsôséget vedd fontolóra, ami majd ezután következik: idô haladtával éppen ez a testvér fog iránta nagy tiszteletet tanúsítani, akármilyen félelmetes is a mostani pillanatban. Arra figyelj, hogy az idegen földön elszenvedett viszontagság után mily nagy dicsôségbe jut: ivadékai mérhetetlenül elszaporodnak, és nevét egy egész nemzetség viseli majd. Egyelôre azonban a Szentírás Ézsau testvérgyilkosságra kész haragjáról értesít bennünket, e szavakkal:... Gyûlölte... Ézsau mindenkor Jákobot azon áldás miatt, mellyel atyja megáldotta. (Uo. 41) Hogy pedig megtudjuk azt is: nem egyszerû, múló harag volt ez, a kifejezés maga utal Ézsau szörnyû gonoszságára. Azt mondja: Mindenkor gyûlölte, azaz gyûlöletével állandóan a sarkában volt és a lelke mélyén rejlô szándékot szavakba is foglalta. Ezt mondá magában: Majd eljönnek atyám meggyászolásának napjai s akkor megölöm Jákobot, az öcsémet. (Uo.) Valóban, a haragos ember ugyanolyan esztelen, mint az ôrült. Figyeld meg: a dühöngôket a beléjük búvó gonosz lélek megfosztja józan eszüktôl és arra készteti, hogy épp az ellenkezôjét mûveljék annak, amit látnak. Rosszul látnak ugyanis az ilyenek és semmi hasznosat nem mûvelnek; mondhatni: megbénult érzékekkel és összeroppant ítélôtehetséggel végeznek mindent. Ugyanígy a harag megszállottjai is. Nem ismerik föl az elôttük állókat, nem emlékeznek a rokoni kötelékre, nem gondolnak a baráti vagy az ismerôsi kapcsolattal, sem az elôttük álló méltóságával, sem semmi mással, hanem önnön dühüktôl teljesen leigázottan rohannak saját vesztükbe. Lehet-e az ilyeneknél szerencsétlenebb, mikor lelkünk betegségétôl elragadva és legyôzve emberölésre sietnek? Szent Pál gyökerestôl ki akarja irtani ezt a nyavalyát, azért írja figyelmeztetésünk végett: Minden... harag, keserûség (és) szóváltás... minden gonoszsággal együtt legyen távol tôletek. (Ef 4,31) Nemcsak azt nem akarom -- mondja --, hogy haragudjatok és dühösködjetek, hanem még azt sem, hogy felebarátaitokkal fennhangon szóljatok; a haragszülte hangoskodásra gondolok. Amikor ugyanis ez a betegség odabent lábrakap, és fejedbe vér tolul, már nyelved nem tud csendesen szólni, hanem meg akarja mutatni lelkiállapotodat: ezért aztán kész arra, hogy a felebaráttal ordítva szóljon. Szent Pál azt akarta, hogy azok, akik urai önmaguknak, folyton békességben legyenek, azért mondta: Minden harag (azaz bármilyen ok idézte is elô), minden keserûség és minden szóváltás legyen távol tôletek. Mivel azonban a gyökerét akarta elszárítani és meddôvé tenni ennek a bajnak, hozzátette: minden gonoszsággal együtt. Aki Szent Pál szavát megvalósítja, az mindig olyan kikötôben tanyázik, amely mentes a földi élet hullámaitól; tehát sem zivatartól nem fél, sem hajótöréstôl, hanem a csendes vízen hajózik vagy a békés kikötôben horgonyoz és földi életét úgy tölti el, hogy egyrészt minden háborgást elkerül, másrészt mindenképpen megszerzi a kimondhatatlan örök javak élvezését is. Bárcsak mi is mindnyájan elérhetnôk e javakat a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmébôl és irgalmából; Vele az Atyának és a Szentléleknek legyen dicsôség, hatalom, tisztelet most és mindenkor és mindörökké. Amen.


Jákob menekülése

7. Jákob menekülése[7]

Rebekka... elhivatá fiát, Jákobot s mondá neki. (Ter 27,42)

Az isteni kegyelem segítsége. A lelkiismeret elégséges tanítómester. -- Láttátok-e tegnap a város nagy alázatosságát, az Úr kimondhatatlan könyörületességét s a zsidók szerfölötti oktalanságát? Megfigyeltétek-e, hogy Szent Máté a gyors engedelmeskedéssel és életének teljes megváltoztatásával mindnyájunkat megtanított arra, hogy a mennyei kegyelem leszállta után szabadon választhatunk az erény meg a bûn közt; és hogy buzgóságunk erényessé tehet, viszont lustaságunk a bûn szakadékába taszíthat? Éppen abban különbözünk az oktalan állatoktól, hogy a jó Isten minket ésszel tüntetett ki és természetünkbe oltotta a jónak s a rossznak ismeretét. Senki se mentegetôdzék tehát azzal, hogy nemtudomságában hanyagolja el az erényt, vagy hogy nincs útmutatója. Elegendô mester számunkra a lelkiismeret; lehetetlen, hogy bárki is híjával legyen a lelkiismeret szülte istápolásnak. Az emberbe már teremtésekor beoltatott kötelességeinek ismerete, mégpedig azért, hogy kellô jószándékúság tanúsításával ebben az életben, mint valami gyakorlótéren, eddze magát az erényküzdelmekre, szerezze meg az értük járó versenydíjat s a rövid ideig tartó fáradozás után az örökkévalóságban érdemeljen koszorút; és mivel ezen az ingatag világon az erénybe kapaszkodott, a szemnemlátta örök életben élvezhesse a múlhatatlan javakat. Mindezt, szeretteim, jól tudhatjuk, ne áruljuk el tehát nemességünket, ne legyünk hálátlanok Isten nagy jótéteményével szemben, ne hajszoljuk a látszat-élvezeteket, hiszen velük örök büntetést készíttetünk minmagunknak; nézzünk inkább mindenkor ama Szemre, amely szunnyadást nem ismer, belát lelkiismeretünk titkaiba; intézzük Reátekintve minden ügyünket és a Lélek fegyvereivel fölszerelkedve tanúsítsunk kellô jólelkületet. Mert ez esetben miénk az onnan felülrôl jövô kegyelem; az égi segítség birtokában legyôzhetjük gyûlölt ellenségünket, meghiúsíthatjuk mesterkedéseit és élvezhetjük ama javakat, amelyeket az Úr ígért az Ôt szeretôknek. Tehát ne az erénnyel járó küzdelmet nézzük, hanem -- eszünkbe véve az erénybôl származó nyereséget, vállaljuk készségesen az érte való harcot. Hiszen még azok is, akik e világ ügyeivel foglalkoznak és esztelen vagyonhalmozásra adják fejüket, szíves-örömest vállalnak minden feladatot -- bár elôrelátják a tenger veszedelmeit, a hajótörést, a kalózok cselvetéseit -- és nem lanyhulnak el, pedig egy cseppet sem lehetnek nyugodtak vállalkozásuk végzôdése felôl; hát akkor nekünk milyen mentségünk lehet, ha az örök javak elnyerése végett nem gyürkôzünk neki teljes buzgósággal és odaadással az erényért vívandó lelkes harcnak? Miért vagyunk ilyen hálátlanok Jótevônkhöz? Miért van az, hogy sem az eddig kapott javakra nem gondolunk, sem a megígért javakat nem forgatjuk elménkben? Jóformán mindenrôl megfeledkezünk, valósággal barommódra futunk át az egész életen; semmit sem gondolunk lelkünkkel, csak bendônket tömjük pukkadásig és ezzel szegény testünknek okozunk nyomorúságot; mértéktelen nagy falánkságunkkal száz meg száz bajt zúdítunk saját magunkra, közben pedig elnézzük, hogy lelkünk az éhségtôl elsenyvedjen, noha testünknél elôbbrevaló, s ha a lelket megtagadjuk, testünk holttestként marad hátra. A léleknek is, akár a testnek, meg kellene adnunk a kellô és megfelelô táplálékot; ám minthogy sem itt, sem ott egyáltalán nem tartjuk meg a mértéket, csak ártunk mindkettônek: az egyiket kelleténél jobban fölhízlaljuk, a másikat meg éhhalálra kényszerítjük. A mindenség Ura roppant haragja során így fenyegette meg a zsidó népet: Éhséget bocsátok az országra, éhséget, de nem kenyérre; szomjúságot, de nem vízre, hanem az Úr igéjének hallására. (Ám 8,11) Minket is megtanít e szavakkal arra, hogy az egyik fajta éhség lesoványíthatja a testet, a másik fajta pedig a lelket éri utol. Amivel egykor az Úr -- egyéb büntetés helyett -- a zsidókat fenyegette meg, vállaljuk el azt mi most a magunk jószántából, annál is inkább, mert az Úr meg akarta mutatni rólunk való nagy-nagy gondoskodását, s ezért elhatározta, hogy nekünk a Szentírás olvasásával egyetemben a hittanítóktól is kell kapnunk intelmeket.

Az Írás olvasásával egyetemben a hittanítók intelmei. -- Arra kérlek tehát benneteket, kedves hallgatóim, hogy ûzzétek ki magatokból a renyheséget, serkenjetek föl egy kissé és irányítsátok át minden iparkodástokat lelketek üdvösségére. Így ugyanis az Isten jóindulatát bôségesen megnyeritek; mi tanítók pedig buzgóbbak leszünk tanítástokban, ha azt látjuk, hogy tanácsaink tetté válnak. A földmíves is nekigyürkôzik és nagyobb igyekezettel mûveli földjét, ha azt látja, hogy a föld alkalmas a mûvelésre és bôséges gabonatermést ád. Hasonlóképpen mi is nagyobb fáradságot fordítunk oktatástokra, ha észrevesszük, hogy elôrehaladtatok az Úrban és iparkodtok szavainkat nagy odaadással valóra váltani; hiszen akkor tudjuk, hogy nem sziklás talajba vetünk, hanem kövér és mély földbe hintjük a magot.

A gyilkosság gyökere az irigység. -- Éppen azért tanítunk naponta benneteket, hogy hazameneteltekkor valami hasznotok legyen belôle, erényességtek növekedjék, jómagunk pedig örvendezzünk elôrehaladástok láttán. Vagy talán üres hiúságból beszélünk, dicsérô szavatokra pályázunk és azt akarjuk, hogy távozáskor megtapsoljatok? Nem ezért szólunk, Isten ments! hanem a ti hasznotokért! Számomra az a legnagyobb dicséret és taps, ha valaki az erényre tér hibáiból; ha valaki -- jóllehet az elôbb még tunya volt -- figyelmeztetésünk hatására buzgó lesz: ez szerez nekem nagy dicséretet és vigasztalást; nektek pedig nagy nyereséget meg lelki gazdagságot. Nem is kételkedem benne, hogy nagy buzgalmat fogtok mutatni, mert jól tudom, hogy Isten tanított benneteket; másokat is jóra tudtok tehát inteni. -- Ebben a szándékban folytatom szokásos tanításomat Mózes szavai alapján, jobban mondva az általa szóló Szentlélek nyomán. Megtárgyalok majd szavaiból egyet és mást, és ma ebbôl tálalom elétek a lakomát. Egy-két napja hallottátok, hogy Jákob lelkiismeretesen megcselekedte Rebekka tanácsát, megszerezte atyja áldását, elkövette a dicséretes tolvajlást, ezért aztán Isten is támogatta, és ezáltal iparkodása sikerült. Mivel pedig Ézsau emiatt nagy irigységre gyúlt öccse ellen, a gyilkosság már készülôfélben volt. Ilyen ti. a romboló lelkület: nem nyugszik addig, míg áldozatát lejtôre nem juttatja, úgy hogy ez végül is a gyilkosság bûnébe rohan. Az emberölés gyökere az irigység. Így volt ez már annakidején Kain meg Ábel közt is. Amaz az égvilágon semmivel sem vádolhatta öccsét; de amikor azt látta, hogy öccse áldozatajándéka kedves az Úr elôtt, ôt viszont hanyagsága miatt visszautasítja az Úr, mindjárt elfogta az irigység, és mivel megfogant lelkében a gyilkosság gyökere, nyomban megtermette a veszedelmes gyümölcsöt, --elkövette a gyilkosságot. Ézsau ugyanígy: mikor megtudta, hogy öccse megkapta atyjától az áldást, haragjában és irigységében a gyilkosság felé sodródott: testvére megölésén törte a fejét.

Hogyan gondoskodott Rebekka a kisebb fiú életérôl; tanácsa a krisztusi jótanács elôképe. -- Ámde amint ez a csodálatos anya megneszelte (Ézsau tervét), újra kitûnt kisebb fiához való anyai szeretete. Olyan tanácsot mondott neki, amellyel ki tudta ragadni bátyja kezébôl. Elhivatá fiát, Jákobot s mondá néki: Íme, bátyád, Ézsau azzal fenyegetôdzik, hogy megöl téged. Most tehát, fiam, hallgass a szavamra. (Ter 27,42-43) Bárcsak a tapasztalat tanítana meg rá, hogy javadat akarom. Az imént is hallgattál szavamra és ezzel megszerezted atyád nagy áldását; hallgasd meg hát most is a szómat, hogy kikerülhesd bátyád kezét. Így tennenmagadat is megmented a veszélytôl és engem is a fájdalomtól. Mert valószínû, hogy bátyád megbûnhôdik, ha ezt meg meri tenni, és akkor az én kínos fájdalmam minden oldalról fokozódik. Tehát hallgass a szavamra: kelj fel és menekülj fivéremhez, Lábánhoz Háránba s tartózkodjál nála egy kis ideig, míg lecsendesedik bátyád dühe s elmúlik haragja s elfelejti, amit ellene elkövettél. Akkor majd elküldök s visszahozatlak onnan. Miért fosztatnám meg magam egy napon mind a két fiamtól? (Uo. 43-45) Menekülj fivéremhez, Lábánhoz s tartózkodjál nála egy kis ideig. Valószínû, hogy az elkülönítés meg az idô többet tehet, lecsillapíthatja a haragot, enyhítheti az irigységet és elfeledteti mindazt, amit az áldás ellopása ügyében elkövettél. Elfelejti, amit ellene elkövettél. Bizonyára haragszik a bátyád: jól teszed tehát, ha haragja elôl kitérsz, hátha idôvel megfeledkezik tettedrôl; azután szabadon lakhatol itten is. -- Hogy pedig fiának ne essék nehezére az idegen országba való kényszerû elköltözés, nézd: mivel vigasztalja a fiú szívét! Elôször azt mondta: Menekülj fivéremhez, Lábánhoz. Azt sürgetem talán, hogy idegenhez menj? Fivéremhez eredj, s tartózkodjál nála egy kis ideig. Rövid idô múlva, néhány nap alatt lecsendesülhet Ézsau haragja. Bátyád most még füstölög magában, s ha egyszer elönti az epe, nem törôdik atyjával és a testvéri szeretetre sem gondol. Csak abban fôl feje, miképp tölthetné ki dühét. Akkor majd elküldök s visszahozatlak onnan. Visszahozatlak. Menj csak bátran: majd elküldök és visszahozatlak. Lelki küzdelmem mindkettôtökért van: érted is, érte is aggódom, hogy elvesztelek mindkettôtöket. -- Milyen bölcs ez az édesanya! A saját jószántából, de még inkább az Úr elôre kimondott szavának szolgálatában azt tanácsolja fiának, amire Krisztus buzdította késôbb tanítványait: hogy ne menjenek oktalan veszedelmek közé, hanem félrehúzódásukkal szelidítsék meg a szenvedély ôrjöngését. Mondom: ugyanezt tanácsolja fiának Rebekka; elôször fölszítja lelkében a bizalmat, hogy ne essék terhére a távozás, majd egy elfogadható jogcímet is kigondol elutazására. El akarja kerülni azt a látszatot, hogy nyilvánvalóan a bátyja irigysége elôl húzódik félre, azt viszont nem akarja, hogy atyja megtudja a távozás igazi okát: Ézsau fenekedését öccse ellen. Majd mondá Rebekka Izsáknak: Unom az életemet Het leányai miatt; ha Jákob is ennek a földnek a nemzetségébôl vesz feleséget, nem kívánok élni. (Uo. 46)

Lám, milyen szép ürügyet talált! Ha a mennyei Jobbkéz együtt mûködik velünk, minden nehézség megkönnyül s a kényelmetlen is kényelmessé válik. Mivel Isten helyeselte az asszony szándékát, mindent megsugallt neki, ami jövô terveit s a fiú megmentését elômozdíthatta. Unom az életemet Het leányai miatt; ha Jákob is ennek a földnek a nemzetségébôl vesz feleséget, nem kívánok élni. -- Úgy gondolom, e szavak Ézsau feleségeinek gonosz voltára utalnak: ezek voltak ugyanis keserûségük okai. Ézsauról már föntebb elmondta nekünk a Szentírás, hogy két heteus feleséget vett, s ezek keserûségére voltak Izsáknak meg Rebekkának. (Ter 26,34-35) Ezt akarja most Rebekka a patriarcha emlékezetébe idézni, azért beszél ilyenformán: Tudod, hogy életem mennyire elkeserítették Ézsau feleségei; az ô gonoszságuk miatt Het fiainak valamennyi leányát gyûlölöm, és ezek miatt utálom az egész heteus nemzetséget. Ha Jákob is közülök vesz feleséget, lehet-e még jó életben reményem? Kívánhatok-e még élni? Hiszen még ezt a kettôt sem tudjuk elviselni; ha tehát még Jákob is e föld leányaiból hoz asszonyt, végünk van.  E szavak hallatán Izsák visszaemlékezett Ézsau feleségeinek gonoszságára; hivatá erre Izsák Jákobot, megáldá és parancsola néki, mondván: Ne végy feleséget Kánaán nemzetségébôl, hanem eredj s menj el Szir-Mezopotámiába... anyád atyjának házához, s onnan végy magadnak feleséget... anyád fivérének leányai közül. (Ter 28,1-2) De nem elégedett meg e szavakkal, serényebbé akarta tenni a vándorútra, ismét ráadja tehát áldását, mondván: A mindenható Isten pedig áldjon meg téged s szaporítson és sokasítson meg, hogy népek seregévé légy, és adja Ábrahám áldását tenéked s utódaidnak, hogy elnyerd azt a földet, melyen idegenként tartózkodtál s amelyet nagyatyádnak megígért. (Uo. 3-4) Íme, az igaz mindent megjövendöl neki és jó útravalóval meg vigasztalással látja el; megmondja, hogy majd visszatér s ô lesz a föld örököse; megmondja, hogy nemcsak megsokasodik, hanem népek serege támad magvából. Ahogy a fiú ezt hallotta, eleget tett atyja határozatának, elutazott Mezopotámiába, Lábánhoz, anyja fivéréhez. Ekkor Ézsau, amint megtudta, hogy Jákobnak az áldás után azt parancsolta atyja: ne vegyen feleséget Kánaán fiainak leányai közül, hanem induljon Mezopotámiába: mondom, amint Ézsau ezt megtudta, mintegy jóvá akarta tenni tévedését és meg akarta békíteni atyját, ezért a már meglevôkön kívül feleségül vevé... Izmaelnek, Ábrahám fiának a leányát. (Uo. 9) Látod, kedves hallgatóm, mekkora okossággal ragadta ki fiát, Jákobot a szeretô anya a veszedelembôl: tetszetôs ürügyet talált ki elutazására; nem árulta el Ézsau gonoszságát; az igazi okot a patriarchának nem mondta meg. Ellenben egyfelôl megfelelô tanácsot adott fiának, hogy ez félelmében ráálljon a tanács végbevitelére, másfelôl pedig illendôséges okot hitetett el az atyával is. Így aztán az asszony tervéhez Izsák is megadta beleegyezését, útravalóul ellátta Jákobot áldásával és elbocsátotta.

Jákob vándorútja. -- Nos, ha tetszik és még nem vagytok fáradtak, lássuk, hogyan vág neki Jákob a vándorútnak. Nem lesz egészen haszontalan ezt is megfigyelnünk. Hiszen az igazak élete magában foglalja a bölcsesség teljes tanítását. Nézd: ez az ifjú odahaza nevelkedett, soha semmiféle vándorlásra nem vállalkozott, idegen földön nem járt, nem tapasztalta meg az élet semmiféle terhét, és íme most útra kél... Ismerkedj csak meg kiváló eszességével. Jákob tehát elindult Bersabából s Hárán felé tartott. Mikor aztán eljutott egy helyre s ott, hogy a nap leszállott, meg akart nyugodni, vôn egy ott heverô követ s feje alá tevé s azon a helyen aluvék. (Uo. 10-11) Látod, milyen kimondhatatlanul okos? Látod, hogyan utaztak a régiek? Ez az otthon nevelkedett férfi (megismétlem, amit már mondtam), aki oly nagy kényelemben részesült (hiszen az Írás szerint csendes, sátorbanlakó ember volt, (Ter 25,27), most, amidôn útnak indult, nem szorult rá sem igásállatra, sem kíséretre, sem útravalóra, hanem az ,,apostolok lován'' utazott; napnyugtával pedig ott pihent le, ahol ráköszöntött az éjszaka. Vôn egy követ, s a feje alá tevé. Nézd, milyen férfias ifjú! Követ használt vánkosnak, s a puszta földön hált. Mivel tehát bölcslelkû és férfiasszívû volt, és lelkét egyáltalán nem igázta le e világ hiúsága: azért érdemelte meg ama csodálatos látomást. Ilyen a mi Urunk! Amikor egy jóérzésû lelket lát, olyat, aki nem igen törôdik e világgal, mindjárt kimutatja, hogy különösen nagy gondja van reá.

Látod, ez az igaz a földön fekszik, látomást lát; többet mondok: magának az Úrnak látására lett méltó. Azt mondja az Írás: Álmában aztán azt látá, hogy egy létra áll a földön, teteje az eget éri s az Isten angyalai fel és alá járnak rajta s az Úr a létrára támaszkodik és azt mondja néki: Én vagyok az Úr, atyádnak, Ábrahámnak Istene és Izsáknak Istene. (Ter 28,12-13) -- Vedd most fontolóra, kérlek, a kegyes Úr különös gondoskodását! Látta, hogy anyja tanácsára, bátyjától féltében útrakelt: mint valami csavargó teszi meg az utat, sehonnét nem kap semmi vigasztalást, teljesen a mennyei támogatásra hagyatkozik; ezért mindjárt a vándorút elején meg akarja erôsíteni buzgóságában, megjelenik tehát neki és így szól hozzá: Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak Istene és Izsáknak Istene: Én tüntettem ki oly nagyon nagyatyádat és atyádat egyaránt. Ne félj hát; bízzál bennem: én megtartottam elôdeidnek adott szavam; téged is méltónak tartalak majd arra, hogy gondodat viseljem. Ne félj tehát; bátorodjál. Ûzz el magadtól minden gyávaságot és higgy az én szómnak. A földet, melyen alszol, neked s ivadékodnak fogom adni. És annyi lesz az ivadékod, mint a földnek porszeme. (Uo. 13-14) Ne gondold, hogy azért, mert most idegen földre mégy, elesel attól a földtôl, amelyen születtél, nevelkedtél, fölserdültél. Neked adom ezt a földet s ivadékodnak s lesz rá gondom, hogy annyi legyen ivadékod, mint a tenger fövenye. Kiterjedsz nyugatra s keletre, északra meg délre, azaz mindenfelé, és benned s ivadékodban nyer áldást a föld minden nemzetsége. (Uo. 14)

Hogyan teszi próbára Isten az igazak engedelmességét. -- Lám, már most megjövendöli neki mindazt, ami majd csak hosszú idô múlva fog bekövetkezni. E tekintetben a mindenség Urának az a szokása, hogy az igazaknak külön-külön ígéretet tesz, de nem váltja be mindjárt szavát, hanem elôbb megedzi engedelmességüket, kipróbálja türelmük nagyságát és csak késôbb teljesíti ígéreteit, nagy bôkezûséggel. Aztán hogy megígérte Jákobnak a jövôbeli adományokat (mivel fôleg a mostani helyzetben az igaznak különleges vigasztalásra volt szüksége), figyeld meg: a jóságos Úr egyfelôl a jövôvel kecsegteti, másfelôl most tanúsított gondviselésével bizalmat önt belé, hogy tudjon bízni a jövendôben. Azt mondja ti.: Ne gondold, hogy csak ezt ígérem neked! Én most is ôrzôd leszek..., bárhová mégy. (Uo. 15) Ne véld, hogy egymagadban utazol; én útitársad leszek; én ôrizôd leszek az egész úton, minden kellemetlenséged kellemességgé változtatom. -- Aztán szavai vigasztaló hatásának fokozása végett, elôre jelzi neki, hogy vissza fog térni övéihez: Visszahozlak erre a földre. (Uo.) Ne ijedj meg azért, mert idegen földre lépsz. Visszahozlak erre a földre s el nem hagylak, míg nem teljesítettem mindazt, amit mondtam. (Uo.) Nem veszem le rólad szemem: minden ígéretemet kész vagyok valóra váltani. -- Ki bámulhatná meg méltóképpen az Isten jóságát és mérhetetlen leereszkedését? Nézd csak, milyen nyomós ígéreteket ád az igaznak és hogy fölajzza véle a lelkét! És ha már megcsodáltad Isten jóvoltát, figyeld meg Jákob hálás lelkületét is: e nagy ígéretek után húsz évig Lábánnál szenvedett, de nem zúgolódott, s e hosszú idô ellenére sem rendült meg, hanem mindent elviselt derekasan és várta az ígéretek teljesülésének idejét, mert tudta, hogy nem foszlik légbe az, amit Isten megígért volt. (Fôleg, ha mi is iparkodunk megtenni, amit megtehetünk: ha van bizalmunk meg kitartásunk, és ha olyan erôsen hiszünk a még be nem teljesült ígéretekben, mintha már megvalósultak volna, csak azért, mert Isten ígérte meg ôket. Ez az igazi hit: ha nem arra ügyelünk, amit a szemünk lát, bármennyire ellenkeznek is a jelen eseményei az ígérettel, hanem az Ígérettevô hatalmába vetjük bizalmunkat.) -- No de lássuk Jákob háládatosságát! Mikor aztán Jákob felébredt az álomból, mondá: Valóban az Úr van ezen a helyen és én nem is tudtam. Majd megrémülve mondá: Mily félelmetes ez a hely -- nem más ez, mint az Isten háza és a menny kapuja. (Uo. 16-17) Elámult az igaz, a jó Isten nagy irgalmasságán, megrémült s az Írás szerint azt mondta: Nem más ez, mint az Isten háza és a menny kapuja. Ezt a helyet én ezentúl az Isten házának tekintem. Mivel méltónak találtattam erre a nagy látomásra, és -- mondhatni -- megláthattam magának a mennynek kapuját, igazságos dolog, hogy mostan illendôképp felajánljam hálaáldozatom az Úrnak. Ezért Jákob, mikor reggel felkelt, vevé a követ, melyet a feje alá rakott s felállítá emlékjelül s olajat önte reá és elnevezé azt a várost Betelnek; Lúzának hítták azt azelôtt. (Uo. 18-19) Mivel a látomásban ily nagy kitüntetés jutott neki osztályrészül, egy névvel akarja emlékezetessé s az utókor elôtt híressé tenni a helyet, ezért emlékjelül felállítja a követ, olajat önt reá (ezt az olajat nyilván magával hozta a vándorútra) és nagy bölcsességgel teljes fogadalmat tesz a jó Istennek.

Ha tetszik, hallgassuk meg az Írás szavait: Fogadalmat is tôn, mondván: Ha velem lesz az Úr s megôriz az úton, amelyet járok... (Uo. 20) Mivel az Isten azt mondta volt: Ôrzôd leszek én, bárhová mégy (Ter 28,15), ezért Jákob is azt mondja: Ha valóra válik mindazon ajándék, amelyet megígértél... Ezután hozzácsatolja a maga kérését is, mondván: Ha ad nekem kenyeret, mit megegyek s ruhát, amit felvegyek... (Uo.) Nem gazdagságot, nem is valami fölös bôséget kért, hanem kenyeret meg ruhát: ezt teste befödésére, amazt pedig szükséges eledelül. Nézd csak: kérésével szinte az apostolok módjára viselkedett, annyira tele volt lelke igazságra törekvéssel. Mert ô a krisztusi parancsot: Ne legyen aranyatok, se ezüstötök, se két köntöstök! (Mt 10,9), senki mástól nem tanulta, csak saját magától meg a természetünkbe oltott tanítómestertôl; és arra kérte az Urat, hogy adjon ételéül kenyeret és teste födésére ruhát. Ha ezt idegen földön is megkapom s amint megígérte az Úr, szerencsésen visszatérek atyám házába: Ô lesz az én Istenem, s ezt a követ, melyet emlékjelül ideállítottam, az Isten házának fogják hívni s mindannak, mit adsz majd nékem, Neked áldozom tizedét. (Ter 28,21-22) Milyen jószándékú ember! Kért ugyan, de nem valami kincset, csak kenyeret és ruhát; viszont a sajátját ô is odaígérte az Úrnak, mert tudta, milyen bôkezû Isten az ajándékozásban és gondolatainkat mennyire meghaladja a visszafizetésben; azt mondja hát: Ezt az emlékjelet az Isten házának fogom tekinteni s mindannak, mit adsz majd nékem, Neked áldozom tizedét. Lám, milyen istenszeretô a lelke! Még semmit sem kapott, de már megígérte, hogy a jövôbeli ajándékok tizedét felajánlja az Úrnak.

Erkölcsi utószó. -- Ne menjünk el, kedveseim, felületesen a mondottak mellett, hanem keljünk valamennyien versenyre ezzel az igazzal, hiszen mi a kegyelem korában élünk, ô pedig még a törvény ideje elôtt élt; és ne kérjünk semmi ideigtartót az Úrtól. Isten nem várja meg a mi figyelmeztetésünket; kérésünk nélkül is megadja, amire szükségünk van. Napját fölkelti jókra és gonoszokra, s esôt ad az igazaknak és hamisaknak. (Mt 5,45) Higyjünk neki, amikor figyelmeztet, mondván: Keressétek... elôször az Isten országát... és ezek mind hozzáadatnak nektek. (Mt 6,33) Lám, az Úr ezeket is elôkészítette nekünk ajándékul és megígéri, hogy ezeket is megadja ráadásképpen. Ne azt kérd tehát elsô helyen, amit megtetézés formájában fogsz majd kapni; ne fordítsuk meg a sorrendet, hanem úgy kérjük ôket, amint az Úr parancsolta: mert csak így lehet részünk ebben is, abban is. Éppen ezért imádságunk szövegében, pontosan körülhatárolta és megszabta az Úr, milyen mértékig kérjünk földi javakat is. Ezeket a mély bölcsességgel telített szavakat mondatja velünk: Életünkre szükséges kenyerünket add meg nekünk ma (Mt 6,11), vagyis mindennapi élelmünket: Jákob is épp ezt kérte, ámbár a Miatyánknak még hírét sem hallotta: Ha ad nekem kenyeret, mit megegyek s ruhát, amit felvegyek. -- Más egyéb ideigvalót ne kérjünk hát Tôle. Nagyon méltatlan dolog ugyanis a bôkezû és mérhetetlen hatalmú Úrtól olyasmit kérnünk, ami a földi élettel együtt szertefoszlik és rengeteg viszontagságnak, meg változásnak van alávetve. Már pedig minden emberi dolog ilyen, akár kincs az, akár hatalom, akár emberi dicsôség. Kérjünk inkább olyat, ami mindig megmarad, mindig elegendô és nem ismer viszontagságot. Urunk jóságának ismeretében a földi javakat ne becsüljük semmire se, hanem minden igyekezetünket váltsuk át az égiek után való vágyakozásra. Mert ha napját fölkelti jókra és gonoszokra, s esôt ad az igazaknak és hamisaknak, sokkal inkább letekint azokra, akik távolmaradnak a gonoszságtól és kerülik a hamisságot: nagy kegyesen gondjukat viseli és mindenkor törôdik velük. Ennek tudatában, kedveseim, ne legyünk bizalmatlanok az isteni ígéretekkel szemben, ne cselekedjünk parancsolata ellenére. Mert bizony, mostani viselkedésünket tekintve, semmit sem különbözünk a hitetlenektôl. Megígéri ugyan nekünk az Úr a jövendô javakat, de mi nem akarunk bízni az ô szavában, hanem e világ javaihoz ragaszkodunk; nos, kell-e más bizonyítékokat keresni hitetlenkedésünkre, hiszen életünk oly világosan tanúskodik errôl? Azután: jóllehet Krisztus azt parancsolja, hogy e múlékony és ideigtartó javakból semmit se kérjünk, hanem inkább amazokért imádkozzunk; mi az Ô szavának mégis ellenszegülünk s azt keressük, aminek keresését Ô megtiltotta; viszont nem keressük azt, amit parancsa szerint keresnünk kellene. És néha ilyenek vagyunk: kötelességeink nemtörôdöm végzésével elkeserítjük a jóságos, szelíd Urat, mégis valósággal megfeledkezünk vétkeinkrôl és még okát kérdezzük az Úr ránk zúduló haragjának; azt kutatjuk, miért fordul el tôlünk, amikor különféle kísértésekbe esünk; és így minmagunkat csapjuk be, nem vévén eszünkbe bûneink nagy voltát. Kérlek tehát benneteket: mellôzzünk minden földi jót és ne tegyünk semmit elébe üdvösségünknek. Mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri is, lelkének pedig kárát vallja? (Mt 16,26) Fölös javainkat osszuk ki a szegények közt; mutassuk meg minden körülmény közepett, hogy teljes erônkkel törekszünk a bölcsességre, lenézzük a hiú dicsôséget, lábbal tapossuk az emberi gôgöt és nagy szeretettel vagyunk egymáshoz, hogy így mind az ideigvaló, mind a jövô javaiban részesülhessünk, a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmébôl és irgalmából; Vele az Atyának és a Szentléleknek legyen dicsôség, hatalom, tisztelet most és mindörökké. Amen.


Jákob Lábánnál menedéket talál

8. Jákob Lábánnál menedéket talál[8]

Mondá (Lábán Jákobnak): Azért, mert a testvérem vagy, ingyen fogsz szolgálni nékem? Mondd meg, mi legyen a béred? (Ter 29,15)

Röviden megismétli tegnapi szavait; dicséri Jákob Istenbe vetett bizalmát. -- Jákob elvándorlásának kezdete tegnap eléggé tudtunkra adta bölcsességének nagy voltát; érte méltatta oly nagy ígéretre az Isten. Újra megbátorodott és imájával meg a mindenség Urának tett fogadalmával elegendôképp megtanított bennünket erényének lelkes utánzására. Mert valóban érdemes csodálatunkra az, hogy noha ismerte az Ígérettevô hatalmát és hallotta a megígért javak nagyságát, nem mert túlontúl nagy dolgot kérni. Amint tegnap hallottátok, csak annyit kért, ami elég lehetett ereje fenntartására és teste befödésére; viszont megígérte, hogy mindabból, amit kap majd tôle, tizedet ád Neki, ha ígérete szerint kegyeskedik megengedni szülôföldjére való hazatérését. Mindezzel egyfelôl megmutatta, hogy jámborságában Ôt tartja minden adomány ajándékozójának, másfelôl megtanított bennünket rá, hogy legelsôsorban Iránta legyünk hálásak. Jákob ugyanis ismerte az Úr kimondhatlan emberszeretetének szerfölötti nagyságát (ismerhette abból a jóságból, amit atyja iránt tanúsított az Úr), következôleg tudta, hogy majd ôt is nagy bôségbe helyezi; mindazáltal ebbôl jómaga semmit sem kér az Úrtól, nem is mer ilyesmiért imádkozni; ennek ellenére tizedetígérô szavaival elárulta, hogy minden körülmény közepett bízik az Ígérettevô erejében. Ezért mondta neki maga az Úr is: Én vagyok atyádnak, Ábrahámnak az Istene. Ne félj. (Ter 26,24) Tudd meg -- mondja Isten -- hogy a patriarcha is roppant tekintélyre tett szert (mindenki emlegeti), jóllehet ismeretlen idegenként jött e földre. Gondold meg aztán azt is, hogy atyád, aki Ábrahámnak késô vénségében született, szintén nagyon meggazdagodott: irigyelték is szomszédai emiatt. Hasonló jövôben higyj te is, vess ki magadból minden félelmet, gyötrôdést: kelj útra bátran. -- Az igaz erre gondolt; nem a mostani állapotát nézte (ti. az égvilágon semmit sem hozott magával: hogyan is hozhatott volna, hiszen elhagyatottságában utazásra kényszerült?!), ô a hit szemével már a nemsokára reáköszöntô jólétet látta; épp ezzel mutatja meg jóérzületét. Noha még semmit sem kapott, mégis ígér, mert úgy gondolja: megbízhatóbb az Úr ígérete a tapasztalati valóságnál. A látható s a kézzelfogható javakban ugyanis nem kell annyira bíznunk, mint Isten ígéreteiben, még akkor sem, ha egyelôre nem teljesülnek. -- Az igaz tehát meglehetôsen felbátorodott az Isten hozzája intézett szavain és folytatta útját. Hogy ne gyúlt volna bizalomra, amikor ezt hallotta: És ôrzôd leszek én, bárhová mégy (és megsokasítom ivadékodat) és visszahozlak erre a földre s el nem hagylak, míg nem teljesítem mindazt, amit mondtam. (Ter 28,15) Amint tegnap már mondtam, vedd eszedbe Istennek hathatós bölcsességét is, meg ennek az igaznak kitartását és jóérzületét is. Ezen ígéretek után ti. fölkelt és elindult Hárán felé. Már megint kóbor idegenképp ballag, de minden léptében élvezi a menny jóindulatát: a jóságos Úr egyengeti útját mindenütt és valóra váltja atyai ígéretét. Mert Aki azt mondta: ,,Ôrzôd leszek én, bárhová mégy'', Az vezette és irányította Jákobot ama kúthoz, amelynél a lakosok meg szokták itatni juhaikat. Jákob tôlük tudakozódott anyai nagybátyja, Lábán felôl és mikor már tudott róla mindent, szemügyre vette leányát s a juhokat is. Mikor pedig látta, hogy az idevalósiak a maguk emberségébôl nem tudják elgördíteni a követ a kút szájáról, nem tudják megitatni barmaikat, odafutott és amire amazok nem voltak elég erôsek, ô azt a felülrôl-jövô segítség támogatásával megtette: elhengerítette a követ, megitatja a Ráchel-legeltette juhokat s ezzel megelôzi Lábán jótéteményeit. Majd megcsókolta a leányt, megmondta neki, kicsoda és mi járatban van. Aztán magáramaradt és várt. Minthogy teljesen az Isten egyengette Jákob útját: gyors iramodásra ösztökélte a leányt, hogy jelentse, mondja el atyjának, a fiatalember anyai nagybányjának: milyen jót tett vele is, meg juhaival is ez a fiatal ember; azt szintén említse meg, hogy nem ismeretlen idegen ám, hanem nôvérének fia.

A régiek nagy vendégszeretete. Jákob példáján megmutatja, hogy minden sikerül annak, kit Isten segít. -- Nézd csak, kedves hallgatóm, a Szentírás mekkora pontossággal, milyen világosan elénk tár mindent: és ezáltal ismerteti nekünk a régiek szokásait, nevezetesen a vendéglátásban megmutatkozó nagy buzgóságukat. Fel akarta hívni figyelmünket a lány buzgalmára: ezért nemcsak ennyit mondott róla: ,,Elment és hírül adta a történteket'', hanem megjegyezte még, hogy futva, azaz örömtôl repesô lélekkel ment. (Ter 29,12) Továbbá atyjáról, Lábánról is azt mondja az Írás, hogy amint meghallotta lányától a hírt, jómaga szintén Jákob elé szaladt, megcsókolta és bevezette házába. (Uo. 13)

Mikor aztán apróra megtudott tôle mindent, azt mondta neki: Csontom vagy és húsom! (Uo. 14) Nôvérem fia vagy, tehát valósággal a húsunk és öcsénk. Aztán elteltek egy hónap napjai. (Uo.) Ettôl fogva Jákob úgy élt itten, mint saját házában, szükséget nem látott, ment volt minden gondtól. Maga Isten intézte úgy a dolgot, hogy ennek az igaz embernek minden a javára váljék és minden helyzetben kegyesen együtt munkált vele: Ô keltette föl iránta nagybátyja jóindulatát is. Lábán ugyanis öccse nyájas voltának láttán így szólt: Azért, mert a testvérem vagy, ingyen fogsz szolgálni nékem? Mondd meg, mi legyen a béred? (Uo. 15) Lám, Jákob jómaga nem kért semmit. Lábán önszántából tesz ilyen ajánlatot öccsének. Nézd csak: ha valakit az égi kéz segít, annak minden úgy megy, mint a karikacsapás. Ingyen fogsz szolgálni nékem? Mondd meg, mi legyen a béred? Pedig az igaz, már azzal is meg volt elégedve, hogy meglesz a mindennapi betevôje; nagyon hálás lett volna ennyiért is; minthogy azonban igen nyájasnak mutatkozott, Lábán elébe vág és a maga jószántából bérfizetést ígér neki. Hát az igaz mit tesz erre? Figyeld meg most is roppant okosságát: egyáltalán nem vágyik vagyonhalmozásra, nem köt béresként szerzôdést Lábánnal, nem kér semmi különöset; hanem anyjára meg atyja parancsára gondol és nagy-nagy önmérsékléssel azt mondja Lábánnak: Hét esztendôt szolgálok neked Ráchelért, kisebbik leányodért. (Uo. 18) Alighogy megláttam a kútnál, mindjárt megszerettem. Látod, milyen jószándékú ember! Még az idôt is kiszabja magamagának: ezzel a hétévnyi idôvel eléggé megbizonyítja mértéktartó mivoltát. Ne csodálkozz, kedves hallgatóm, amikor azt hallod, hogy Jákob hétévnyi szolgálatot ígért a szeretet leányért. A Szentírás meg akarja mutatni neked, hogy a nagy vágy Jákob számára megrövidítette mind a fáradozást, mind az idô hosszúságát; ezért jegyzi meg: Szolgála... Jákob Ráchelért hét esztendeig s az csak néhány napnak tûnt fel neki nagy szeretetében. (Uo. 20) A hét évnyi idô -- mondja az Írás -- egynéhány napnak látszott csupán elôtté, annyira szerette a leányt. Akinek szívét a szerelmes vágy megsebezte, az semmit sem vesz észre a nehézségekbôl; ellenkezôleg: könnyen elvisel mindent, még azt is, ami veszedelmekkel és különféle szenvedéssel van telítve; mert csak egyet lát: vágyakozását szeretné kitölteni.

Erkölcsi utószó. Jákob Ráchel iránti szerelme örök szemrehányás Isten iránti közönyünkért. Szent Pál istenszeretete. Kövessük példáját! -- Halljuk meg ezt mi, könnyelmûek és késedelmeskedôk, akik olyan hálátlanok vagyunk Urunkhoz. Jákob a leány után vágyakoztában kész volt hét esztendeig elviselni a pásztorélet viszontagságait; de nem vette észre sem a fáradalmat, sem az idô hosszúságát; megfordítva: minden könnyûnek tûnt föl elôtte és minthogy éltette az a remény, hogy célját eléri, szemében ama hosszú idô néhány napnak látszott csupán. Ezt tudva, nekünk ugyan lehet-e mentségünk? hiszen mi nem mutatunk ilyen szeretetet Urunk, Jótevônk, Gondozónk, Mindenünk iránt... Hogyha evilági jóról van szó, mindent készségesen vállalunk, még ha fáradságos is, szenvedéssel járó is, szégyenletes is és büntetést idéz fejünkre mind e földön, mind a másvilágon; ámde ha üdvösségünkrôl s a mennyei kegyelem megszerzésérôl esik szó, hanyagoknak, lustáknak, renyhéknek bizonyulunk. Lehet-e részünk bocsánatban, lehet-e mentségünk, mikor ilyen könnyelmûek vagyunk és Isten iránt még olynagy szeretetet sem akarunk tanúsítani, mint Jákob a leány iránt?! noha rengeteg és napról-napra ránkpazarolt jótéteményét tarthatjuk számon. Mi ilyen háládatlanok vagyunk. Nem így Szent Pál, aki égten-égett lelkében és annyira áttüzesedett az Isten iránti szeretettôl, hogy ezeket a lelkéhez annyira méltó szavakat kiáltotta: Ki szakít el minket Krisztus szeretetétôl? (Róm 8,35) Érzed a szó izzását? Érezd meg szeretetének égbe-ragadó erejét is! Lásd meg vágyakozásának lángolását! Ki szakíthat el minket? Mi foszthat meg bennünket Isten iránt való szeretetünktôl, akár a látható, akár a láthatlan valóságok közül?!

Aztán részletesen föl akart sorolni mindent és mindnyájunk elôtt ki akarta nyilvánítani az Úr után érzett lebírhatatlan vágyakozását, ezért még hozzátette: Nyomorúság vagy szorongatás? éhség, mezítelenség, veszedelem vagy üldözés, vagy kard? (Uo.) Nézd ennek az elragadott léleknek mértékesség-szülô elragadtatását! Azt mondja: Micsoda ránkzúduló csapás vonhat el bennünket Isten szeretésétôl? A mindennapi nyomorúság? Nem. A szorongatás? Az sem. Talán az üldözés? Még az sem. Hát akkor mi? Az éhség? Az sem. Vagy a veszedelmek? De mit is említem az éhséget, a mezítelenséget a veszedelmeket?! Talán a kard? Maga a ránk leskelô halál sem teheti ezt. Lehetetlen, teljességgel lehetetlen? Senkinek nem adatott osztályrészül oly nagy istenszeretet, mint ennek a boldog léleknek. Szinte kilépett testébôl és mondhatni fölemelkedett; úgy hitte, már nem is a földön jár, amikor mindezt mondta. Az Isten után való vágy és az izzó szeretet elragadta lelkét az érzékelhetôktôl a szellemiekhez, a jelen valóságaitól a jövô valóságaihoz, a láthatóktól a láthatatlanokhoz. Ilyen a hit s az istenszeretet! Mély ôszinteségének megismerése végett, nézd: ez az ember, aki annyira szerette az Urat, s aki lángra gyúlt feléje vágyakoztában, menekülni kénytelen; üldözik, ütlegelik, tengernyi szenvedést kell kiállania. Számtalan fáradság,... módfelett való verések, gyakori halálveszély által. A zsidóktól öt ízben kaptam egy híján negyven ütést. Háromszor szenvedtem megvesszôzést, egyszer megkövezést... éjjel-nappal a mély tengeren voltam. Gyakran voltam úton folyóvizek veszélyében... veszélyben hamis testvérek közt, fáradságban és nyomorúságban (2Kor 11,23-27); és ennyi szenvedés ellenére is örült és ujjongott. Tudván tudta ugyanis, hogy a jelen szenvedései fényes jutalmat szereznek majd neki, s a veszedelmek megkoszorúzzák fejét. Ha ti. Jákob Ráchel iránti szerelmében a hét évet oly kevéske napnak vélte, Szent Pál sokkalta inkább semminek tekintett mindent, mert tüzet fogott az Isten után való kívánkozástól, és szeretett Krisztusáért mindent elviselt. Kérve-kérlek: szeressük mi is a Krisztust? Ô ugyanis semmi mást nem kér tôled, csak azt, hogy szeresd teljes szívedbôl és teljesítsd parancsait. (Mk 12,30) Aki Ôt a kellô módon szereti, az bizonyára iparkodik megtenni parancsolatait is. Mert ha valaki testvéri érzülettel van más iránt, az minden követ megmozgat, csakhogy kedves felebarátját hasonló érzésre keltse maga iránt. Így mi is, ha igazán szeretjük az Urat, akkor egyrészt tudjuk majd teljesíteni parancsait, másrészt el tudjuk majd kerülni ama cselekedeteket, amelyek Szerettünket elkeseríthetik. Ez a mennyek országa, ez a boldogság, ez a legnagyobb jó: ha méltók lettünk arra, hogy Ôt igazán s kellôképen szeressük; ám akkor szeretjük majd igazán, ha Iránta való szeretetünkbôl szolgatársainkhoz is nagy szeretettel leszünk. E két parancsolaton függ az egész törvény és a próféták. (Mt 22,40) Vagyis azon, hogy szeressed a te Uradat Istenedet teljes szívedbôl,... és teljes elmédbôl és teljes erôdbôl... (és) felebarátodat mint tennenmagadat. (Mk 12,30-31) Ez az erény csúcspontja; ez minden isteni parancsolat alapja. Ha Istent szereted, egyúttal szereted felebarátod is. Mert aki Istent szereti, nem nézi le embertestvérét, a vagyont nem becsüli többre önnön testrészénél, hanem nagy jóindulatot tanúsít irányában, megemlékezve az Úr szaváról: Amit egynek e legkisebb atyámfiai közül cselekedtetek, nekem cselekedtétek. (Mt 25,40) Mivel tudjátok, hogy mindazt, amit szolgatársatokért tettetek, a mindenek Ura mint Neki tett szolgálatot könyveli el, mutassatok nagy buzgalmat minden tettetekben, legyetek bôkezûek az alamizsnálkodásban; és ne a szemetek elé kerülô személy hitvány voltát nézzétek, hanem Annak nagyságát, aki megígérte, hogy a szegényekkel törôdésteket úgy tekinti, mintha Neki szólna. Kérlek tehát, ne szaladjunk el lelkünk nyeresége, sebeink orvossága mellett. Mert ennek, éppen ennek az orvosságnak nagy gyógyító ereje van és úgy eltünteti lelkünk sebeit, hogy nyomuk, forradásuk sem marad; a test sebeit nem lehet így meggyógyítani. Százszor is ráteheted sebedre az orvosok-készítette gyógyítószert, a seb nyoma mindenképp ott marad a testen; természetesen, hisz testet gyógyítottál. Minthogy azonban most a lélek gyógyításáról van szó, ha valaki jószándékúnak mutatkozik, az a lelke állapotát nagymértékben megjavítja és lelkének valamennyi sebét tovasodorja, mint heves szél a porfelhôt. Idevágó példákkal telisded-teli van az Írás. Így lett Szent Pál is üldözôbôl apostollá; és bár elôbb az Egyház támadója volt, késôbb éppen ô csapott fel vôfélyének.

Rövid idô alatt elnyerhetjük bûneink bocsánatát. Az alamizsna nagysága. -- Íme, milyen nagy változás! Mily kimondhatlan átalakulás! Egy másik példa: a jobb lator rengeteg gyilkosság elkövetése után -- egy pillanat sugallatára -- ama néhány szóval úgy lemosta bûnei összességét, hogy az Úr szájából hallhatta: Ma velem leszesz a paradicsomban. (Lk 23,43) Azután: A mellverô vámos is, miután megvallotta bûneit, megigazulva ment haza, inkább mint a farizeus. (Lk 18,13-14) Valamennyiök azzal nyert bocsánatot, hogy jóérzésûnek bizonyult s megvallotta elôzô vétkeit. De lássuk e parancs erejét s a bôkezû alamizsnálkodás módfeletti hatalmát: mert ha megismerkedünk a belôle származó haszonnal, szívvel-lélekkel fogunk alamizsnálkodni. Olyan hatalmas ugyanis ennek az ereje, hogy nemcsak a bûnöket mossa le, hanem még magát a halált is megszalasztja. Megmondom, hogyan. Ugyan melyik alamizsnálkodó gyôzte le a Halált? -- vetheti közbe valaki. Hiszen azt látjuk, hogy mindannyiuk alá volt vetve a halál zsarnok uralmának. Ne értetlenkedjél, kedves hallgatóm, hanem való-esetekbôl gyôzôdj meg róla, hogy az alamizsna ereje legyôzte már a halál hatalmát is. Volt egy asszony; neve Tabita (azaz: Zerge). Nap-nap után azon buzgólkodott, hogy az alamizsnálkodásból gazdagságot gyûjtsön magának. Özvegyeket ruházott föl és általában sokat költött rájuk. Egyszer csak betegségbe esett és meghalt. Figyeld meg most, kedves hallgatóm, hogy azok az asszonyok, akik élvezték jótékonykodását, s tôle kapott ruhába voltak öltözve, milyen szépen meghálálták jóságát, mikor rákerült a sor. Körülállták az apostolt, megmutatták neki ruhájukat és mindazt, amit Tabita tett értük, mikor még élt; és nagy sírás-rívás közepett visszasóhajtották táplálójukat. Az apostolt elfogta a megindultság. Lássuk, mit tett Szent Péter! Térdre borulva imádkozék, majd a holttesthez fordulva szóla: Tabita, kelj föl! Erre az felnyitá szemét s meglátva Pétert, felült. Ô meg kezét nyújtá neki s felsegíté. Azután odaszólítá a szenteket és az özvegyeket s bemutatá ôt nekik élve. (ApCsel 9,40-41) Látod az apostol hatalmát, jobban mondva az Úrnak benne mûködô erejét? Látod, mekkora jutalom érte már itt e földön az özvegyek gondviselôjét? Mondd csak: adott-e az özvegyeknek annyit, amennyit ezek adtak neki viszonzásul? Ô csak ruhát juttatott nekik, meg táplálékot; azok viszont az életet adták vissza neki és elûzték belôle a halált; helyesebben szólva nem is ôk, hanem irgalmas Urunk, Tabitának az özvegyekre fordított gondoskodásáért. Láttátok, szeretteim, az orvosság hathatós voltát. Szerezzük meg ezt valamennyien minmagunknak. Hiszen nem drága, noha nagyon hathatós; igen könnyen megvásárolható, nem kerül sokba. Az alamizsna értéke nem a pénz nagyságától függ, hanem az adományozók szándékától. (Mt 10,42) Ezért az is kedves az Úr elôtt, aki egy pohár hideg vizet ád, meg az is, aki két fillérkét dob a perselybe. (Lk 21,2) Megtanulhatjuk ebbôl, hogy a mindenek Ura mindenkor a jószándékot keresi. Gyakran megtörténik, hogy még az is bôségesen alamizsnálkodhat, akinek kevese van, csak buzgalma legyen nagyfokú. Viszont az is igaz, hogy akinek sokja van, kisebbnek látszik a szegénynél, ha lelkülete fukar. Osszuk ki tehát, kérlek benneteket, adakozó lélekkel vagyonunkat a szükséglátók közt; hiszen az Úr adta nekünk; így ugyanis visszaadjuk az Úrnak, amit tôle kaptunk, de csak azért, hogy aztán újra a miénk legyen búsás kamatostul. Mert ô olyan bôkezû, hogy bár elfogad tôlünk egyet-mást abból, amit nekünk adott, de nem gondolkozik úgy, mint ha a sajátját fogadta volna el, hanem megígéri, hogy amit elfogadott, azt bôkezûen vissza is adja; csak aztán mi is legyünk készen arra, hogy megtegyük a tôlünk telhetôt és ajándékainkat úgy osszuk ki a szegények közt, mintha az Isten kezébe tennôk le; hiszen tudhatjuk, hogy nemcsak azt adja vissza, amit elfogad tôlünk, hanem sokszorosan fizeti vissza adományunkat, mert mindenképp meg akarja mutatni adakozó-kedvét. Mit mondok: csak ajándékunkat juttatja vissza sokszorosan? Az ô keze nemcsak ezt adja vissza, hanem egyszersmind a mennyek országát is nekünk ajándékozza, megdicsôít, megkoronáz, száz meg száz jóval kedveskedik, ha ajándékaiból valamicskét is jószívvel fölajánlunk neki. Vagy talán nehéz vagy terhes szolgálatot kér tôlünk? Az ô akarata értelmében fölös javainkat is ,,szükséges''-ként használhatjuk; ami azonban hasznavehetetlenül ott hever kamránkban, azt osszuk ki szépen a magunk jószántából; így majd alkalom kínálkozik az Úrnak arra, hogy ragyogó koronát tegyen fejünkre. Mert ô mindenáron arra törekszik, hogy méltókká tegyen bennünket ígéreteire.

Az alamizsnálkodás ajánlása. -- Ne fosszuk meg tehát magunkat a nagy javaktól. -- A sokat tûrô földmívesek kiürítik hombáraikat, a földbe vetik a magot s a régebben összegyûjtött gabonát szerteszórják, mégpedig szívest-örömest, mert a többnek reményével vigasztalhatják magukat; és bár jól tudják, hogy a rossz idôjárás, a föld terméketlensége és sok más körülmény: akár sáskajárás, akár a rozsda elhatalmasodása gyakran meghiusította már számításukat, mégis jó reménységben ringatóznak, amikor a kamrában felhalmozott szemet a földbe rejtik. Ha már a földmívesek is igy tesznek, hozzánk sokkalta jobban illik heverô javainkat a szegények táplálására fordítanunk; hiszen a mi célba-jutásunk meg nem hiúsul, s nekünk nem kell tartanunk a föld terméketlenségétôl. A szegényeknek bôven osztogat, mondja a Zsoltár (111,9) ; de halljad folytatását is: Igazsága örökre megmarad. Ó csodálatos magvetés! A röpke földi életben osztogatott, de örökkön örökké megmarad igazsága. Volt-e már valaha is ennél boldogítóbb valami? Ép ezért kérlek benneteket, szerezzük meg az alamizsnálkodásszülte igazságot, hogy rólunk is el lehessen mondani: A szegényeknek bôven osztogatnak, igazságuk örökre megmarad. E szavak után: bôven osztogat, nem szabad azt gondolnod, hogy a kiosztott javak kárba vesznek, ezért nyomban hozzáfûzte a zsoltáros: Igazsága örökre megmarad. Az adományok kiosztása után az igazság bevehetetlen vár lesz: megmarad mindörökre és nem dûl le sohasem. Az alamizsnálkodással együtt fordítsunk nagy gondot más erényekre is, fojtsuk el a testi vágyakat, irtsunk ki lelkünkbôl minden helytelen kívánságot, minden rossz gondolatot, indulatot, haragot, irigységet; díszítsük föl lelkünket minden lehetô ékességgel, hogy sziporkázófényû szépsége megnyerje nekünk a mindenség Urát, és Ô kegyeskedjék nálunk lakozni. Ha ugyanis valahol lelki szépséget pillant meg, mindjárt ott terem. Hiszen Ô maga mondta: kire tekintsek tehát? Arra, aki szegény, aki megtörtlelkû s aki beszédeimet féli. (Iz 66,2) Lám, hogyan megmutatta nekünk ama lelki színeket, amelyek ragyogóvá tehetik lelkünk szépségét! Aki szegény... aki megtörtlelkû. Majd megmondja azt, ki szerezheti meg e színeket: Aki beszédeimet féli. Mit jelent ez: ,,Aki beszédeimet féli''? Jelenti azon engedelmességet, amely tettre váltja Isten parancsait, amint egy más helyen mondja az Írás: Boldog az ember, ki mindig istenfélô. (Péld 28,14) Ha azt látjuk, hogy szolgánk félô és szeges gonddal teljesíti parancsainkat, mi is nagyobb jóindulattal és szánalommal vagyunk hozzá; még sokkal nagyobb mértékben mutatja ezt a mi Urunk mi irántunk. Ezért mondta: Arra tekintek, aki szegény, aki megtörtlelkû s aki beszédeimet féli. Féljük tehát beszédeit és teljesítsük nagy rettegés közepett. Mert az Ô beszédei -- nekünk adott parancsa. Cselekedjük azt, amirôl tudjuk, hogy tetszik neki; amit dicsérôleg fogad; és iparkodjunk nagyon csendességesek, ,,szegények és megtört szívûek'' lenni; teljesítsük minden parancsát nagy tisztelettel és félelemmel, hogy a mindenek Ura dicsérhesse szándékunkat, kedvét lelje engedelmes voltunkban és kegyes legyen reánk tekinteni. Ha ezt megtesszük, biztosít bennünket: Reátok tekintek, azaz: gondviselésemre méltatlak, kezem nyújtom, mindenben segítelek, elhalmozlak bôkezûségem jeleivel. Tegyük meg tehát mindezt, kérlek benneteket, hogy ránk tekintsen az Úr, és így szomorúság nélkül tölthessük el földi életünket, elérjük a jövendô javait, a mi Urunk, Jézus Krisztus kegyelmébôl és irgalmából; Vele az Atyának s a Szentléleknek dicsôség, erô, tisztelet most és mindenkor és mindörökké. Amen.


Jákob küzdelme Istennel

9. Jákob küzdelme Istennel[9]

Jákob folytatá megkezdett útját. Egyszer csak szembejövének vele az Isten angyalai. Mikor meglátta ôket, mondá: Az Isten tábora ez! Elnevezé tehát azt a helyet... Kéttábornak. (Ter 32,1-2)

Tudom, tegnap kifáradtatok, mert beszédem egy kicsit hosszúra nyúlt. De legyetek nyugodtak, fáradságtok nem esett hiába: hiszen az Úrban történt, már pedig az Érte fáradás -- még a rövid is -- nagy jutalmat szerez. Lehet, hogy testetek elfáradt; lelketek azonban erôsödött. Láttam, hogy buzgó vágyatok és felajzott figyeléstek a tetôpontra hágott, ezért majd hogy nem rövidebbre fogtam tanító szavamat; nem akartam mégsem történetünk befejezte elôtt abbanhagyni beszédemet, tudtam ugyanis, hogy e módon inkább kedvetekre cselekszem. Hogy mondanivalóm oly hosszúra nyúlhatott, az nagyszerûen megmutatta, milyen nagy a buzgóságtok, milyen kielégíthetetlen vágyatok a hallgatásban. Így hát magam is fokozott serénységgel fogok hozzá tanítástokhoz, hiszen látom nap-nap után növekvô kívánságtokat. Nos, térjünk rá ma -- erônkhöz képest -- a tegnap mondottak folytatására, elétek tálalva a szokásos szeretetlakomát. Lássuk csak, Lábán távozása után Jákob hogyan kél útra. A Szentírásban nincs fölösleges rész. Minden, amit az igazak végbevisznek, nagy haszonnal olvasható. A mindenek Ura volt állandó kísérôjük, Ô könnyítette meg utaik sok fáradalmát, ezért aztán az ô kis útjuk tanulmányozásából mi is nagy hasznot meríthetünk. Ahogy Lábán hazament, Jákob is folytatá útját. Egyszer csak szembejövének vele az Isten angyalai. (Ter 32,1) Eltávozta után ugyanis, amint Lábántól való félelme teljesen végetért, elfogta a bátyjától való rettegés. Ám a kegyes Úr lelket akart bele önteni, teljesen el akarta oszlatni gyávaságát, megláttatta tehát vele az angyalok táborát. Szembejövének vele az Isten angyalai. Mikor meglátta ôket, mondá: Az Isten tábora ez! Elnevezé tehát azt a helyet Kéttábornak (uo. 2), hogy ez a név megörökítse az itten osztályrészeül jutott látomást. E látomás után követeket külde maga elôtt Ézsauhoz, a bátyjához... (Uo. 3-4)

Lám, még a látomás után is mily nagy rettegés gyötörte! Félt bátyja erôszakosságától; aggódott, hogy tôrbecsalja, mert még eszében tartja egykori cselekedetét. Így szóljatok uramhoz, Ézsauhoz: Ezt üzeni öcséd, Jákob: Lábánnál tartózkodtam s voltam mindmáig. Van marhám, szamaram, juhom, rabszolgám meg rabszolgálóm: s most követséget küldök uramhoz, hogy kegyelmet találjak tekintetedben. (Uo. 4-5) -- Figyeld meg, mennyire fél bátyjától. Ki akarja engesztelni. Követséget küld tehát hozzá, jelenti neki jövedelmét, vagyoni állapotának alakulását; és értesíti arról, hogy hol volt ily hosszú ideig. Haragja kiengesztelésével szeretné elnyerni megbocsátását. Ez meg is történt: az Isten lecsillapította a bátya szívét, és neheztelését kioltva -- engesztelékennyé tette. Lábán nagy haraggal üldözte Jákobot, ám az Úr már puszta szavával ráijesztett: hogy ne tudta volna hát békülékennyé változtatni Ézsaut az öccse iránt! Mikor visszatértek a követek Jákobhoz, mondták: Eljutottunk bátyádhoz... s íme siet eléd négyszáz emberrel. (Uo. 6) Ez csak növelte Jákob ijedelmét. Nem látta tisztán bátyja szándékát. Értesülvén tehát kíséretének nagyságáról, elrémült, mert attól tartott, hogy harcolni jô és ezért ,,siet eléje''. Igen megfélemlék erre Jákob. (Uo. 7) A félelem megzavarta elméjét. Zavarában nem tudta, mitévô legyen. Életét féltette, szeme elôtt felrémlett a halál. Két táborba osztá a vele levô népet..., mondván: Ha Ézsau az egyik tábort megtámadja s megveri, a megmaradt másik tábor megmenekszik. (Uo. 7-8) Félelme, nagy rémülete sugallta ezt neki. Látva, hogy szinte tôrbeesett, a legyôzhetetlen Úrhoz fordul és valósággal számonkéri Tôle régebbi ígéreteit: Itt az idô, hogy egyrészt az elsôszülöttek kiváltságos helyzetéért, másrészt nekem tett ígéreteidért méltónak találtassam teljes támogatásodra. Mondá ugyanis Jákob: Én atyámnak, Ábrahámnak Istene s atyámnak Izsáknak Istene,... ki azt mondottad nékem: Térj vissza földedre s születésed helyére. (Uo. 9) Te, aki engem kihívtál az idegen földrôl és visszaparancsoltál atyámhoz és szülôföldemre: csekély vagyok mindaz irgalmadra s hûségedre, amelyet szolgáddal mûveltél. (Uo. 10) Légy mostan is segítségemre. Mindeddig nagy gondot viseltél rám, most is kiragadhatsz a veszély torkából. Jól tudom, hogy egy szál botommal keltem át a Jordánon (uo.); minthogy azonban törôdtél velem, én aki egy szál bottal vágtam neki az idegen földnek, két táborral jövök vissza mostan. (Uo.) Uram, aki ilyen nagy vagyont adtál nekem és ennyire megnövelted gazdagságomat, Te ments meg engem bátyámnak, Ézsaunak kezébôl, mert igen félek tôle, hogy... meg ne találjon ölni anyát; fiat egyaránt. Te azt mondottad, hogy jót teszesz velem s oly bôségessé teszed ivadékomat, mint a tenger fövenyét, melyet sokasága miatt megszámlálni nem lehet. (Uo. 11-12)

Jákob kéri Istentôl, hogy teljesítse ígéreteit; Jákob harca az angyallal; nevének lzraelre változtatása; miért emberi alakban jelennek meg az angyalok. -- Figyeld meg Jákob istenfélô lelkületét és jóravalóságát: csak arra kéri az Urat, hogy teljesítse ígéreteit. Elôször megköszöni régebbi kegyelmeit, majd megvallja, hogy ruhátlan és kivetett létére jutott ilyen nagy gazdagságba: csak azután kéri, hogy mentse meg a veszedelemtôl. ,,Hiszen Te azt mondottad: Oly bôségessé teszem ivadékodat, mint a tenger fövenyét, melyet megszámlálni nem lehet.'' Miután imádkozott s az Úr elé tárta könyörgô kívánságát, maga is megteszi, amit megtehet. Abból amit magával hozott, ajándékokat választott ki bátyjának. Aztán külön-külön elküldé szolgái által és meghagyta nekik, hogy szavukkal engeszteljék ki bátyja lelkét és adják hírül neki megérkeztét. (Uo. 13-19) Mondjátok neki: Szolgád... követi utunkat. (Uo. 20) Mindezt azért, hogy elôbb váljék jóbaráttá és csak azután találkozzék vele szemtôl-szembe. Azután kerülök a színe elé, talán kegyelmes lesz irántam. Az ajándék tehát elméne elôre. (Uo. 20-21) Vedd most megint szemügyre az Isten kimondhatatlan kegyességét: alkalmas idôben gondoskodása mindenkor megnyilvánul. Annak idején, mivel az igaz semmit sem sejtett és nem tudta, hogy nagybátyja a titkon történt eltávozás megbosszulása végett mindenképp rátámad, mégpedig nagy erôvel, mondom: annak idején Lábánnak jelent meg az Úr, lecsillapította indulatát és ráparancsolt, hogy öccsének még csak egy rossz szót se szóljon. ,,Keményebben ne szólj Jákob ellen!'' (Ter 31,24) De úgy intézte a dolgot, hogy a látomásról, Lábán nyelve által az igaz is értesüljön, mert azt akarta, hogy Jákob az isteni gondviselés tudatában bátrabb legyen. Most más a helyzet. A bátyja az idô hatására megszelídült. Letett öccse ellen való indulatos haragjáról. Jákob viszont tovább vívódott önmagában. Félt, reszketett a bátyja elé járulástól. Ezért a jóságos Úr most nem Ézsaunak ád parancsot (mint fentebb Lábánnak), hiszen ez már semmi rosszat sem forral öccse ellen, hanem az Úr most Jákobot vigasztalja. Ajándékvivô szolgáinak elküldése után aludt egyet, majd igen korán felkelt, vevé két feleségét... meg... fiait és átkele a Jábok gázlóján és átvivé mindenét, amije volt. Mikor aztán egyedül maradt, íme egy férfiú tusakodott vele egész virradatig. (Ter 32,22-24) Nagy az Úr kegyessége. A két testvér találkozása elôtt emberalakban akart megküzdeni Jákobbal, hogy kézzelfoghatóan tudtára adja: nem fogja érni semmi baj. A férfi mikor látta, hogy legyûrik, megérinté csípôjének inát. (Uo. 25) Mindez az Úr alkalmazkodása végett történt. El akarta ugyanis ûzni a félelmet Jákob lelkébôl és rá akarta bírni, hogy mit se rettegve járuljon bátyja elé. Amint ugyanis megérinté csípôjének inát, az tüstént elszárada. (Uo.) Majd pedig, hogy megismerje vélt küzdôfelének erejét, azt mondja a férfiú Jákobnak: Eressz el, mert feljô immár a hajnal. (Uo. 26) Megsejtvén tehát az igaz a férfiú különös hatalmát, így szólt hozzá: Nem eresztelek el, míg meg nem áldasz. (Uo.) Nagy és érdememet meghaladó kitüntetésben részesültem. Nem eresztelek el tehát, míg meg nem áldasz engem. Erre az mondá: Mi a neved? (Uo. 27) -- Lám, már ismét hogy alkalmazkodik az Úr! Ha meg nem kérdi, talán nem tudta volna Jákobnak a nevét? Bizonnyal tudta volna, kérdésével azonban meg akarja szilárdítani az igaz bizalmát és föl akarja világosítani, hogy voltaképpen kivel beszél. Mikor tehát ez felelé: Jákob, erre az mondá: Ne Jákobnak hívjanak ezentúl, hanem Izraelnek; mert ha erôs voltál az Istennel szemben, mennyivel inkább fogsz gyôzedelmeskedni az embereken. (Uo. 28) Nézd, teljesen föltárja most mutatott nagy leereszkedésének okát s a névadás útján egyszersmind tudatja vele, hogy kit látott, kivel viaskodott. Ne Jákobnak hívjanak ezentúl, hanem Izraelnek. Ez a név pedig azt jelenti: ,,Aki látja Istent.'' Mivel méltónak találtattál arra, hogy meglásd az Istent (már amint ember megláthatja) ezért adom neked ezt a nevet. Azt akarom, hogy nyilván lássa az utókor, milyen látomásban részesültél. És hozzáteszi: Mert ha erôs voltál az Istennel szemben, mennyivel inkább fogsz gyôzedelmeskedni az embereken. Ne félj többé! Ne tarts attól, hogy bárki is megkárosít. Hiszen te akkora erôt kaptál, hogy Istennel is megbírtál küzdeni: sokkalta inkább gyôzedelmeskedsz tehát az embereken, -- senki sem tud majd legyôzni téged.

E szavak hallatára Jákob elámult a vele Szólónak nagyságán. Így beszélt tehát hozzá: Mondd meg nekem, mi a neved? Az felelé: Mit kérdezed nevemet? Azzal megáldá ôt. (Uo.) Maradj meg a rádszabott határok közt, át ne hágd a mértéket! Áldásom akarod venni? Íme, megadom. Azzal megáldá ôt. Erre Jákob elnevezé azt a helyet Fánuelnek, mondván: Színrôl-színre láttam itt az Istent, mégis megmenekedett a lelkem. (Uo. 30) Íme, a látomás milyen nagy bizalmat öntött beléje! -- Megmenekedett a lelkem, pedig az elôbb majdnem meghalt ijedelmében. -- Mivel megadatott nekem szemtôl szembe látni az Istent, megmenekedett a lelkem. Éppen akkor kelt fel... a nap, amikor túlment Fánuelen. (Uo. 31) Látod, az Úr az emberi gyengeséghez alkalmazkodtában minden úton-módon ki akarja mutatni jóságát. Ne csodálkozz rajta, kedves hallgatóm, hogy ilyen nagy az Úr leereszkedése. Jusson eszedbe, hogy az Úr a patriarchának is vendége volt (angyalaival együtt) és ott ült a tölgyfa alatt emberalakban; s ezzel már jóelôre jelezte, hogy emberi természetet fog majd ölteni és az egész emberi nemet így fogja megszabadítani az ördög zsarnokságától; így fogja visszavezetni az üdvösséghez.

A megtestesülés igazsága kihirdettetik. Az Úr jótéteményeinek emlékei a Szentírásban. -- Akkor azonban még, a kezdet kezdetén, csak jelképben jelent meg mindegyiküknek, amint maga is mondja egy másik prófétája által: Én adtam a sok látomást, s a próféták által én mondtam példabeszédeket. (Oz 12,10) Mikor azonban az Úr kegyes volt szolgai alakot ölteni és zsenge áldozatunkat elfogadni, akkor már nem jelképes, nem is csupán látszólagos testet vett magára, hanem igazit. Éppen ezért át akarta élni minden élményünket, asszonytól akart születni, csecsemô akart lenni, pólyába takartatni, anyatejen élni és el akart viselni mindent-mindent, hogy Isten határozatának igaz volta hihetô legyen, s elnémuljon az eretnekek szája. Azért alszik el a hajóban is, azért kel útra és fárad el, azért tûr el minden földi kínt, hogy önnön életével teljesen meggyôzzön mindenkit. Azért áll az ítélôszék elé, feszítteti magát keresztre, tûri el a leggyalázatosabb halált, helyezteti magát a sírba, hogy megtestesülése mindenképpen nyilvánvaló legyen. Mert ha csakugyan nem vette magára a testünket, akkor meg sem feszítették, meg sem halt, el sem temették, föl sem támadt. Ha pedig nem támadt föl, semmis minden beszéd a megtestesülésrôl. Lám, milyen oktalanságba esnek azok, akik nem hajlandók követni a Szentírás útmutatását, hanem önnön gondolataikra bíznak mindent. Ám ami most jóllátható igazság, az Jákob elôtt még csak valami jelkép volt; de olyan jelkép, amibôl az igaz egészen megbizonyosodhatott arról, hogy nagy gondot visel rá az Isten és hogy legyôzhetetlen lesz bárkivel szemben, aki reá leselkedik. Aztán hogy látomása ismertté váljon az utókor elôtt, ,,a lábára... sántított''. Emiatt nem eszik meg Izrael fiai azt az inat, amelyik Jákob csípôjében elszáradt, mind a jelen napig: mivelhogy Ô megérintette csípôjének inát és az megmerevedett. (Ter 32,31-32) Jákob ha majd megfutotta élete pályáját, el fog távozni e földrôl; ellenben az Istennek reá való gondviselését és nagy leereszkedését minden emberi nemzedék elôtt ismertté kellett tenni. Innen van az -- jegyzi meg az Írás --, hogy nem eszik meg Izrael fiai a csípô-inat, amely megmerevedett. Ismerte az Úr a zsidók szerfölött hálátlan lelkületét. Tudta, hogy könnyen felejtik jótéteményeit, ezért folyton valami alkalmas jellel emlékezteti ôket tetteire és van rá gondja, hogy az említetthez hasonló vallási szokások segítségével megôrizzék ezeket az emlékeztetô jeleket. Erre bôven találsz példát az egész Szentírásban. A legtöbb ilyen szokás fôoka általában az az isteni szándék, hogy a jövô nemzedékek mindig megemlékezzenek Isten jótéteményeirôl, és feledékenységük vissza ne sodorja ôket tévelygésükbe; már pedig a tévelygés különleges tulajdonsága volt a zsidó fajnak: a zsidók a jótéteményekkel szemben gyakran nagyon is hálátlanoknak bizonyultak. Bizonyára elpárolgott volna a fejükbôl mindannak emléke, amit Isten értük tett, ha meg nem honosítja a szertartás-törvényeket. -- Ám lássuk, miképp találkozik Jákob a bátyjával! Amint a történtek alapján eléggé megvigasztalódott és ígéretet kapott, hogy erôs és tehetôs lesz az emberekkel szemben is, felemelte szemét (és) látta, hogy jön Ézsau és vele négyszáz ember. Erre különválasztá Liának, Ráchelnek és a két rabszolgálónak gyermekeit; majd felállítá a két rabszolgálót és gyermekeiket elül, Liát pedig s gyermekeit a második helyen. Ráchelt meg Józsefet leghátul, maga pedig az élükre méne s hétszer földig hajtá magát, míg bátyja közelébe ért. (Ter 33,1-3) Nézd, a különválasztás után, hogy siet elébe, a többiek élén. és hétszer földig hajtá magát, míg bátyja közelébe ért. Mozdulataival, hajladozásával akarja megnyerni bátyja jóindulatát; ezt el is érte: Mert Ézsau az öccse elé futa és megölelé s a nyakába borula s megcsókolá és síra. (Uo. 4)

Figyeld meg az Isten irányító tevékenységét (amirôl tegnap beszéltem, azt mondom most újra): mikor a mindenek Ura meg akarja mutatni irántunk való gondviselô jóságát, bárányoknál szelídebbekké változtatja még ádáz ellenségeinket is. Figyeld meg, mekkora változáson esik át Ézsau. Az öccse elé futa és megölelé s megcsókolta és síra. Ekkor végre felsóhajtott Jákob. Félelme elszállt, és gyávasága megszûntével bátrabbá lett. Mikor aztán (Ézsau) felemelte szemét, meglátá az asszonyokat és gyermekeiket s mondá: Mit akarnak ezek? (Uo. 5) Öccse vagyonának láttán elfogta a csodálkozás; azért teszi föl ezt a kérdést. Hát öccse mit szól? Ezek azok a gyermekek -- mondja --, kiket Isten nekem, szolgádnak ajándékozott. (Uo.) Lám, milyen nagy a szerény Jákob hatalma! Alázatos szavaival meg tudta szelidíteni bátyja haragját. Erre közelebb kerülének a rabszolgálók és fiaik... Odaméne Lia is... és Ráchel és meghajtá magát. Mondá ekkor Ézsau: Mire való az a tábor, amellyel találkoztam? Ô felelé: Hogy kegyelmet találjak uram elôtt. (Uo. 6-8)

Jákob alázatosságával legyôzi bátyját. -- Vedd szemügyre, kérlek, Jákob gyôzelmét, amelyet nagy alázatosságával aratott bátyján. Íme, akit eddig ádáz ellenségének hitt, az most oly szelídnek mutatkozik, hogy szolgálatára szívvel-örömest felajánlja mindenét. Mondá (ugyanis): Van nekem, öcsém, bôviben; ami a tied, legyen a magadé. (Uo. 9) Jákob azonban nem nyugszik bele. Meg szeretné mutatni, mily nagyra becsüli bátyja barátságát, ezért azt mondja: Ha kegyelmet találtam szemedben, fogadd el ezt az ajándékocskát a kezembôl, mert úgy néztem arcodra, mintha az Isten színét néztem volna. (Uo. 10) Fogadd el neked szánt ajándékaimat. Hiszen oly örömmel néztem arcod, mint midôn valaki az Isten arcát nézi. Ezt Jákob a bátyja szolgálatrakész engedékenységének megszerzése végett mondta, vagyis azért, hogy hízelgésével testvéri jóindulatra indítsa. Légy hozzám kegyelmes (uo.), azaz légy kedves irántam s fogadd el az áldást, melyet neked hoztam s amelyet az Isten, a mindenek osztogatója adott nékem. (Uo. 11) Ne vonakodjál elfogadni. Mindezt Isten ajándékozta nekem, ô volt mindenemnek szolgáltatója. E szavaival egyrészt szép csendesén tudtára adta, milyen nagy gondot visel rá az Isten, másrészt arra késztette, hogy nagy tisztelettel legyen iránta. Öccse unszolására... elfogadá. (Uo. 12) Íme, hogy megváltozott már! Majd mondá (neki Ézsau): Tartsunk együtt! (Uo. 12) Azaz: mostantól fogva járjuk együtt az utat. Jákob azonban méltányos kibúvóhoz folyamodik: Tudod, uram, hogy gyenge gyermekek, szoptatós juhok és tehenek vannak velem; ha a járásban jobban megerôltetem ôket, egy nap elhull minden nyájam. (Uo. 13) Nem tudok erôsebb iramban menni az úton; kénytelen vagyok lassan, óvatosan haladni gyermekeim és barmaim miatt egyaránt, hogy bele ne pusztuljanak a megerôltetésbe. Menj tehát te külön -- folytatja -- én pedig gyermekeim és jószágaim kímélve, haladok és találkozom majd veled Szeirben. Erre a bátyja így felelt: Kérlek, hadd maradjanak legalább a velem levô népbôl néhányan útitársaid. (Uo. 15) Ezt nagy tisztelete és szolgálatkészsége jeléül tette. De öccse nem fogadta el. Elég az nekem -- mondja -- hogy kegyelmet találtam tekintetedben. Az volt egyetlen gondom, hogy barátot találjak benned. Ezt el is értem: semmi másra nincs szükségem. Jákob Szokótba méne; ott házat építe és sátrakat állíta, miért is elnevezé azt a helyet: Szokótnak, azaz Sátraknak. (Uo. 17)

Erkölcsi utószó. Ellenségeink kiengesztelése nagy erény. A nyájasság jelentôsége. -- Ezek hallatára utánozzuk Jákobot; legyen lelkünk ugyanolyan alázatos! Ha vannak ellenségeink, ne szítsuk tovább haragjukat; ellenkezôleg: szavainkban és tetteinkben megnyilvánuló nyájas alázatosságunkkal fojtsuk el gyûlölségük tüzét és gyógyítsuk meg felgerjedt lelküket. Lám, a bölcs Jákob nagyhatású szavaival úgy lekenyerezte Ézsaut, hogy ez egyrészt sietett megtisztelésére, másrészt mindent szívesen megtett volna, amivel elôsegíthette öccse tekintélyét. Valóban nagyfokú erényesség jele, ha nemcsak jóakaróinkat szeretjük odaadóan, és nemcsak nekik járunk kezükre minden módon, hanem ellenségeinket is szeretjük és fokozott szolgálatkészségünkkel barátainkká tesszük. Nincs nagyobb hatalom a nyájasságnál. Amint a lobogó lángra kapott máglyát a ráöntött víz kioltja, úgy fojtja el a kemencénél jobban izzó lélek tüzét a szelídség-szülte szó. Belôle kettôs hasznunk támad: egyrészt mi magunk szelídséget tanúsítunk, másrészt lecsillapítjuk embertestvérünk haragját és megszabadítjuk lelkét a háborgástól. Mondd csak: te kárhoztatod testvéred haragját és ellened fordult gyûlöletét? Akkor te miért nem iparkodol más úton járni? Miért gyúlsz magad is még nagyobb haragra? Vagy talán elolthatni tûzzel a tüzet? Ez ellentmond a természetnek. Nos, ugyanígy soha nem lehet a dühöngést egy másik dühöngéssel megszelídíteni. Mert ami a víz a tûznek, az a nyájasság meg az önmérséklés a haragnak. Ezért mondta Krisztus is tanítványainak: Ha azokat szeretitek, kik titeket szeretnek, micsoda jutalmatok leszen? (Mt 5,46) Aztán hogy a hanyagokat korholja és buzdítsa, hozzáteszi: Nem azt cselekszik-e a vámosok is? (Uo.) Bárkit nézel a tunyák közül, nem azt cselekszi-e? Nemde még a vámosok is nagy buzgóságot mutatnak ebben? Pedig van-e a vámosnál alábbvaló? Mégis minden bizonnyal azt tapasztalod, hogy a vámos is így cselekszik: vagyis azt, aki szereti, lehetetlen viszont nem szeretnie. Én azonban azt akarom, hogy ennél többek, felsôbbrendûek legyetek; éppezért nem erre buzdítalak benneteket, hanem arra, hogy szeressétek ellenségeiteket is. Arra, amit Jákob a törvény s a másoktól kapott tanítás elôtt magamagától megcselekedett: páratlan szelídségével elôbb Lábánt gyôzte le, most pedig bátyját is. Igaz, bízott a mennyei támogatásban, elôbb azonban megtette a tôle telhetôt is. Gyôzôdjünk meg tehát jómagunk is arról, hogy tengernyi törekvésünk ellenére semmit, de semmit nem érhetünk el, ha nem istápol bennünket az ég segítsége. Mert amint semmi jót nem tehetünk ama támogatás nélkül, úgy a magunk erejének latbavetése nélkül nem leszünk méltók az onnan felülrôl jövô kegyelemre. Iparkodjunk tehát, hogy egyrészt megcselekedjük, amit megtehetünk, másrészt a magunk pártjára állítsuk az ég segedelmét; így ugyanis részben a magunk iparkodása, részben Isten jósága következtében erényeink napról-napra növekednek, mi magunk pedig bôségesen részesülünk a mennyei kegyelemben. Adja meg ezt mindnyájunknak a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme és jósága; Neki az Atyával s a Szentlélekkel legyen dicsôség, hatalom, tisztesség, most és mindenkor és mindörökké. Amen.


Józsefre irigykednek testvérei

10. Józsefre irigykednek testvérei[10]

Jákob... nemzetségtörténete a következô: József tizenhat esztendôs korában még mint ifjú a nyájat legeltette testvéreivel. (Ter 37,2)

Újra a jólismert asztalhoz akarlak ültetni benneteket és -- múltkori szavaim folytatásaképpen -- a most felolvasott Szentírás-részletbôl is szeretném elétek tálalni a lelki lakomát. A mai olvasmány elegendôképp megtanít rá mindnyájunkat, milyen nagy csapás az irigység. Ez a veszedelmes szenvedély még a rokonvért is egészen hatalmába kerítheti. Hogy azonban nyomról-nyomra haladjunk, elôször olvasmányunk kezdetével kell foglalkozni. ,,Jákob... nemzetségtörténete a következô.'' Nézd a csodálatos szent szerzôt: alighogy megígéri nekünk Jákob nemzetségsorának ismertetését, mindjárt rátér a gyermek József történetére, és e szavak után: ,,Jákob nemzetségtörténete a következô'', sietve félbeszakítja Jákob ivadékainak és ezek ivadékainak folyamatos felsorolását (az elôbb is így tett, amikor Ézsauról volt szó), és tüstént Józsefhez kanyarodik. -- Ez még ifjú volt, jóformán a legfiatalabb a testvérek közül. Azt mondja róla a szent szerzô: ,,József tizenhat esztendôs korában még mint ifjú a nyájat legeltette testvéreivel''. Miért jelzi nekünk az Írás, hány éves a gyermek? -- Azért, hogy megtudd: a fiatalság nem akadálya az erénynek; azért, hogy jól megismerd ennek az ifjúnak engedelmességét atyja iránt, testvéreihez való jóindulatát és bátyjainak embertelenségét. Nézd: József bátyjai nem tartották meg a testvéri szeretet törvényét, pedig öccsük szeretetet érzett irányukban és azt lehetett volna hinni, hogy már fiatalságával rokonszenvre indítja ôket. Nem ez történt: a testvérek alighogy észrevették a fiú jó természetét és atyjának hozzá való jóindulatát, mindjárt irigységre gyúltak ellene. Bevádolták ugyanis Józsefet valami igen nagy vétek miatt atyjánál, Izraelnél. (Ter 37,2) Íme, mekkora gonoszság! Meg szeretnék zavarni atyjuk szeretetét, ezért valami költött bûnt kennek öccsükre. Ezzel azonban csak irigységüket árulják el. De azt is megtudhatod az Írásból, hogy áskálódásuk semmi haszonnal nem járt, ellenben napfényre került a szívükben rejlô gonoszság. Figyeld csak meg atyjukat: a rágalom elhangzása után még jobban ragaszkodik fiához és elébe helyezi a többinek. Izrael minden fiánál jobban szerette Józsefet, minthogy vénségében nemzette, s tarka köntöst csináltatott néki. (Uo. 3) Mit jelent ez: Izrael minden fiánál jobban szerette Józsefet, minthogy vénségében nemzette? -- Mivel késô vénségében nemzette, éppazért szerette mindegyiküknél jobban. A kései gyermekek -- úgy látszik -- kedvesebbek, és atyjuk szeretetét is jobban meg tudják szerezni. Ám nemcsak ez a körülmény fûzte hozzá atyját, és nemcsak ezért tartotta ôt a patriarcha többre a testvéreknél. A Szentírás fölvilágosít bennünket arról, hogy József után még egy másik fiú is született. Ha tehát atyja szeretete merôben természeti vonzalom lett volna csupán, utolsó gyermeke lett volna a legkedvesebb, hiszen igazában ez volt vénségének szülötte: abban az idôben látta meg a napvilágot, amikor Izrael már élete utolsó napjait élte. Mit mondjunk tehát? -- Valami mennyei adománynak kellett Józsefet szeretetreméltóvá tennie. Nyilván ez az adomány emelte -- erényes lelke által -- a többi testvér fölé. Az Írás azért említi azt az okot, hogy ,,mivel vénségében nemzette, jobban is kedvelte'', mert nem akarja túlságosan kiemelni a testvérek gyûlöletét.

Az irigység nagy rossz. Kaint az irigység tette az elsô gyilkossá. -- Szörnyû szenvedély ez. Ha megszállja a lelket, addig nem távozik belôle, míg az esztelenség végsô határáig nem sodorja. Közben egyfelôl megkárosítja ama lelket, amely szülte, másfelôl (ennek a léleknek akarata ellenére) az irigyelt személyt még dicsôbbé, nemesebbé, jelesebbé teszi..., ez aztán megint újabb heves csapás az irigy számára. -- Lám, e csodálatos ifjú -- az Írás elôadása szerint -- mit sem sejt az áskálódásból; testvéreihez mindig bizalommal és becsületesen szól, mintha csak egyanyaszülte édestestvérei volnának. Amazok mégis gyûlölik, mert a dühöngô irigység hatalmába kerültek. Mikor testvérei látták, hogy atyjuk ôt minden fiánál jobban szereti, meggyûlölték s egy jó szót sem bírtak szólani hozzá. (Uo. 4) Nézd. mennyire gyûlölik, noha semmit sem vétett. Egy jó szót sem bírtak szólani hozzá. Mit jelent ez: ,,Egy jó szót sem bírtak szólani hozzá?'' A szenvedély uralkodott rajtuk. Naponta nôtt bennük a gyûlölet, mintha ez a zsarnoki szenvedély rabul ejtette volna ôket. Sunyi módon beszéltek vele s egy jó szót sem bírtak szólani hozzá. Az Írás utal gyûlöletük okára. is, -- az irigységre: ,,Mikor testvérei látták, hogy atyjuk minden fiánál jobban szereti''. Atyja szeretete támasztott ellene irigységet, viszont a fiú éppen erényével nyerte meg atyja jóindulatát. Amazoknak utánozniok kellett volna öccsüket, és versenyezniök vele jószívûségben. Így ôk is megnyerhették volna atyjuk szeretetét. Ilyesmi azonban eszükbe sem jutott, ehelyett közös erôvel gyûlölték az atya kedveltjét. Valóságos ellenségeivé lettek öccsüknek. Titkos gonoszság támadt bennük, nem tudtak tehát békével, hanem csak sunyi módon szólani hozzá. Ez a csodálatos ifjú viszont megmaradt testvéries jóindulatában. Gyanútlanul megbízott bennük mint testvéreiben, és eltûrte minden agyarkodásukat.

Ez a szenvedély ösztökélte egykoron Kaint is a testvérgyilkosságra. És amint a testvérek azért gyûlölték öccsüket, azért iparkodtak kikezdeni vele, azért törték halálán fejüket napról-napra, mert atyjuk jóindulatú volt Józsefhez, éppígy Kain is azért szánta el magát testvérgyilkosságra, mivel látta, hogy Isten az öccse ajándékait szívesebben fogadja, és azért mondta: Menjünk ki a mezôre. (Ter 4,8) Ábel sem gyanított semmit, megbízott bátyjában, kiment vele és bûnös kéz áldozata lett, bár sohasem gondolt ilyen eshetôségre. A csodálatos József sem sejtette testvérei rosszakaratú összeesküvését; mint testvéreivel szólt velük és eléjük tárta Istentôl kapott álomlátásait, amelyek elôrejelezték eljövendô dicsôségét és testvérei hódolatát. Történék az is, hogy álmot látott, s azt elbeszélte testvéreinek, ami még nagyobb gyûlölséget fakasztott. Mondá ugyanis nekik: Halljátok álmomat... Azt álmodtam, hogy kévét kötöttünk a mezôn s az én kévém felemelkedett és megállott, a ti kévéitek pedig köréje állottak és leborultak kévém elôtt. Felelék testvérei: Talán bizony királyunk leszesz vagy uralmad alá kerülünk? Ezek az álmok és beszédek csak taplót adának az irigység és gyûlölség alá. (Ter 37,5-8) Azért mondta meg nekünk az Írás jóelôbb is, hogy a testvérek már régebben meggyûlölték öccsüket, mert el akarta oszlatni abbeli hiedelmünket, hogy csupán most kezdôdött a testvérek harca öccsük ellen. ,,Csak taplót adának az irigység és gyûlölség alá'': azaz még sokkal inkább megnôtt bennük a gyûlölködô, ellenséges érzület. Nézd, mennyire elvakultak! Ôk maguk megfejtik az álmot! Mert nem szabad azt gondolnunk, hogy a jövôt nem ismerték, és ezért maradtak meg régi irigységükben. Az igazság az, hogy mihelyt az álomból megtudták a jövôt, új erôre kapott a gyûlöletük. Borzasztó esztelenség! A jövôt tudva csak nagyobb jóindulattal kellett volna iránta viseltetniök, gyökeresen meg kellett volna szüntetniök a gyûlölséget, vagyis kerülniök kellett volna az irigykedést. Ámde ôk eszük-veszettségében nem látták, hogy mindent önmaguk ellen cselekszenek, és így még hevesebb gyûlöletre lobbantak. Ó szerencsétlen balgatagok, miért mutattátok ki szörnyû irigységteket, semmibevéve öcsétek testvéri szeretetét, és miért nem gondoltátok meg azt, hogy álmainak elmondása világosan mutatja, milyen jóindulattal van hozzá az Isten. Ne higyjétek, hogy elébe vághattok annak, amit Isten öcséteknek elôre jelzett. Mert nemsokára úgy lesz minden, ahogy kiolvastátok az álomból, még ha száz akadályt agyaltok is ki. Hiszen végtelenül bölcs a mindenek Ura és hatalmas önnön erejének megmutatásában. Igaz, gyakran megengedi, hogy akadályok gördüljenek útjába. De amit eleve elhatározott, azt végrehajtja. Ezzel mutatja meg erejének módfelett való nagy voltát. -- Nos, ilyen az irigy ember: ilyesmire nem tud gondolni, hanem úgyszólván teljesen szenvedélyének rabszolgája lesz és mindent a maga üdve ellen cselekszik. Az álom elbeszélése után a testvérek is még jobban átadják magukat a gyûlölködésnek. A csodálatraméltó József pedig, amikor egy másik álmot is látott, nemcsak nekik mondta el, hanem atyjának is. Azt láttam álmomban, hogy a nap és a hold és tizenegy csillag leborult elôttem... atyja megdorgálá s mondá: Mit jelentsen ez az álom, amelyet láttál? Talán bizony, hogy én meg anyád és testvéreid földig boruljunk elôtted? Irigykedtek ezért rá testvérei, atyja azonban... fontolgatta magában a dolgot. (Uo. 9-11) Atyja tudta, hogy testvérei irigykednek rá, ezért dorgálta meg a fiút; pedig ô maga is megfejtette az álmot és kitalálta, hogy fiának -- Isten adott kinyilatkoztatást. Ezért fontolgatta magában a dolgot. De nem így tettek a testvérek! Hát hogyan? -- Még jobban irigykedtek öccsükre. -- Mért voltatok esztelenek? Miért viselkedtetek féleszû módra? Nem vettétek észre, hogy az álom nem ok nélkül ismétlôdött meg, hanem azért, hogy hagyjatok fel gyilkos terveitekkel, hiszen most már meggyôzôdhettetek róla, hogy végrehajthatatlan dologra vállalkoztatok, mert az álomban jelzett dolgok minden úton-módon valóra válnak? Törôdnötök kellett volna a testvéri érzülettel, és öcsétek leendô dicsôségét a magatokénak kellett volna tartanotok. Ha már azonban erre nem ügyeltetek, legalább annak kellett volna eszetekbe jutnia, hogy nem ellene, hanem a mindenség Ura ellen hadakoztok: Ô adta ui. neki a kinyilatkoztatást. -- A testvérek azonban, amint az imént mondtam, sem a természetes kapcsolatot nem tisztelték, sem az öccsük iránt való égi kegyességre nem figyeltek, hanem napról-napra fokozták gyûlöletüket és titkon máglyát gyújtottak önmagukban. Közben sem atyjuk, sem a fia ilyesmit nem gyanított, és nem sejtette, hogy a testvérek ekkora oktalanságba rohannak. Így esett, hogy mihelyt ôk nyájaikhoz tértek: Mondá (Józsefnek) Izrael: Testvéreid Sichemben legeltetik a juhokat; jer, hadd küldjelek el hozzájuk. Ô felelé: Itt vagyok. (Uo. 13) Látod az atya szeretetét fiai iránt? Látod fia engedelmes voltát? Majd azt mondta neki: Eredj és nézd meg, jól van-e minden testvéreid s a juhok körül s hozz nekem hírt, mi van? (Uo. 14)

József Krisztus elôképe. -- Mindez pedig azért történt, hogy egyrészt kitessék József jóindulata testvérei iránt, másrészt pedig megnyilatkozzék a testvérek vérszomjazó lelkülete. De a történtek a jövendôt is jelképezték és homályosan elôre megrajzolták az Igazság sorsát. Amiképpen József elment testvérei látására, azok azonban nem tisztelték sem testvéri mivoltát, sem küldetése célját, hanem elôször megölésére gondoltak, késôbb pedig eladták az izmaelitáknak: így a mi Urunk is nagy irgalmasságában eljött az emberi nemet meglátogatni; evégbôl emberi testet öltött; és úgy jött el, hogy testvérünk lett. Szent Pál így kiált fölt: Mert semmiképpen sem az angyalokat karolta fel, hanem Ábrahám ivadékát... ezért mindenben hasonlónak kellett lennie testvéreihez. (Zsid 2,16-17) Ellenben a hálátlan zsidók a lélek s a test Orvosát, aki naponta száz meg száz csodát mûvelt, meg akarták ölni és végre is hajtották gyilkos szándékukat: keresztrefeszítették Azt, aki üdvösségünkért szolgaalakot öltött magára. Ôk valójában megfogták és keresztrefeszítve megölték áldozatukat: József testvérei azonban csak terveztek, de nem hajtották végre tervüket. Az elôképnek ugyanis tökéletlenebbnek kellett lennie az igazságnál, különben nem lehetett volna elôképe a késôbb történendôknek. Ezért az idôben még csak homályosan jelezte a jövôt. Figyeld csak meg, mily csodás dolog ez! Józsefet nem ölték meg, hanem eladták; ruháját meg gödölye vérével bemocskolva visszaküldték atyjuknak, el akarván hitetni vele, hogy fiát a fenevadak széttépték. Látod, ez mind azért volt így, hogy mintegy árnyékban, de az igazsághoz híven képe legyen a valóságnak. De térjünk vissza gondolatmenetünkhöz! Elküldé tehát (atyja)... és ô el is juta Szichembe. Amint aztán a mezôn bolyongott, találkozék vele egy ember és megkérdezé, mit keres. Ô felelé: Testvéreimet keresem. Mondd meg nekem, hol legeltetik nyájaikat. (Ter 33,15-16) Lám, milyen nagy buzgalommal érdeklôdik bátyjai felôl, kíváncsian jár-kél, mindent megtesz, hogy láthassa ôket. Mondá erre néki az az ember ...Hallottam, hogy azt mondották: Menjünk Dotáinba. Elmenvén tehát József ...meg is találá ôket. Mikor messzirôl meglátták, mielôtt még odaért volna hozzájuk, arra gondolának, hogy megölik. (Uo. 17-18) Vedd most szemügyre, kérlek, az Isten végtelen bölcsességét; a testvérek készek voltak öccsük megölésére, a mindenek Alkotója és Változtatója meg is engedi, hogy mindenféle akadály gördüljön József elé, mégpedig azért, hogy harcosát egyre dicsôbbé tegye, s azután beteljesíthesse álmait. Mikor messzirôl meglátták, ...arra gondolának, hogy megölik. Így szólának ugyanis egymáshoz: Itt jô az álomlátó! Jertek, öljük meg s dobjuk egy régi vízverembe s mondjuk azt, hogy fenevad ette meg -- s akkor majd kitûnik, mit használnak neki álmai. (Uo. 18-20)

Amit Isten elôre megmondott, nem lehet megakadályozni. -- Látod, meg akarták ölni, mert tartottak az álom beteljesülésétôl. Pedig meg kell tanulniok, hogy lehetetlen be nem teljesülnie annak, amit Isten elôre megmondott; egyelôre azonban még tanácskoznak, merényletre készülnek, elárulva gonoszságukat. Ámde a végtelenül bölcs Isten arra kényszeríti a cselszövôket, hogy akaratlanul is a gondviselés eszközei legyenek. Igaz, összeesküdtek öccsük megölésére és szándékban már el is tették láb alól. Mikor azonban ezt Rúben meghallotta, azon volt, hogy kiszabadítsa kezükbôl és azért azt mondá: Ne vegyétek el életét, ne ontsatok vért, hanem dobjátok ebbe a pusztai vízverembe és ôrizzétek meg tisztán kezeteket. Ezt azonban csak azért mondotta, mert ki akarta szabadítani kezükbôl s visszaadni atyjának. (Uo. 21-22) Nézd, ô sem meri nyíltan kiragadni kezükbôl, hanem csak gyilkoló szándékukat akarja megfékezni, mondván: Ne ontsatok vért, hanem dobjátok a vízverembe. A Szentírás meg akarja nekünk mutatni Rúben célját. Rúben azért tett így, mert ki akarta szabadítani kezükbôl és visszaadni atyjának. Mikor a testvérek ezen tanakodtak, József még nem érkezett oda, csak amidôn már befejezték e beszélgetést, akkor ,,odaért testvéreihez''. (Uo. 23) Testvérük elé kellett volna szaladniok, megölelniök és megkérdezniök, hogyan van atyjuk. Ôk azonban, mint vadállatok a báránykára, reávetik magukat: ...lehúzzák róla a tarka köntöst, ôt magát pedig bedobták a ..vízverembe, melyben nem volt víz. (Uo. 24) Rúben tanácsa szerint cselekedtek. Miután bedobták, ,,leültek kenyerezni''. Mily durvaság és embertelenség! Hosszú-hosszú utat tett meg, nagy igyekezettel kereste-kutatta ôket, hogy láthassa és hírül adhassa atyjának hogylétüket. Ôk pedig barbár és goromba módon, éhhalállal akarták elpusztítani, mivel Rúben azt tanácsolta nekik, hogy ne ontsanak vért. Ám a jóságos Isten a gyermeket hovahamar megszabadította testvérei esztelenségétôl. Mikor leültek kenyerezni, látták, hogy izmaelita vándorkereskedôk jönnek arrafelé... s ...Egyiptomba (mennek). Mondá Júda: Mi hasznunk, ha megöljük testvérünket s eltitkoljuk vérét? Jobb lesz, ha eladjuk az izmaelitáknak s nem szennyezzük be kezünket: hiszen testvérünk és húsunk. (Uo. 25-27)

Látod, Rúben már az elôbb is megakadályozta a nagyobb bajt a kisebbel; most meg Júda tanácsolja öccsük eladását, hogy kiragadhassa a halál torkából. Az egész pedig azért történt így, hogy akaratuk ellenére is bekövetkezzék Isten végzése, és így eszközei legyenek a gondviselésnek. Ráállának (Júda) beszédére s kihúzák a vízverembôl s eladák az izmaelitáknak húsz ezüstön. (Uo. 28) Milyen gonosz tervváltoztatás! Milyen átkozott nyereség! Mennyire igazságtalan vásár! -- El meritek adni édes testvéreteket, atyátok szemefényét, aki látogatástokra jött, aki az ég-világon semmivel nem bántott meg benneteket? Ráadásul Egyiptomba tartó barbár idegeneknek adjátok el! Micsoda nagy esztelenség és irigység ez? Hiszen ha ezt azért mûvelitek, mert az álomtól-féltetekben meg vagytok gyôzôdve arról, hogy a látomás mindenképp beteljesedik, akkor miért vállalkoztok lehetetlenségre és tettetekkel miért hadakoztok Isten ellen, jóllehet Ô ígért meg öcséteknek mindent? Ha semmibe sem veszitek az álmokat, hanem ôrültségnek tartjátok, miért mûveltek ilyent, amikor ez örök szennyfoltot ejt rajtatok, atyátok fejére pedig sírig tartó gyászt hoz? -- Hej, súlyos szenvedély ez nagyon és vérszomjas lélekre vall! Aki gaztettre vetemedik és akinek feje fölött összecsaptak az oktalan gondolatok hullámai, az nem ügyel többé arra a nagy szemre, amely nem ismer nyugovást; az nem tiszteli magát a természetet sem és nem figyel semmi olyanra, ami részvétet kelthetne benne. Ez történt meg a testvérekkel is. Nem gondoltak arra, hogy József -- a testvérük; sem arra, hogy még fiatal, sem arra, hogy kedveltje atyjának, sem arra, hogy még sohasem élt idegen földön, külföldiek közt még sohasem fordult meg, most pedig távoli országban, barbárok közt fog élni; minden tisztességes gondolat sutbavetésével csak egyben fôtt fejük: hogy miképp valósíthatnák meg irigységszülte tervüket (megvalósíthatónak gondolták). Lelkükben ôk már testvérgyilkosok lettek. Áldozatuk azonban mindent hôsiesen elviselt.

Az Úr keze ôrzi Józsefet. -- Józsefet az égi kéz oltalmazta, és elhárított tôle minden nehézséget. Hogyha velünk van a mennyei jóság, még félvadak közt és idegen földön is jobban élhetünk, mint azok, akik nagy kényelemben otthon töltik életüket. Viszont hiába élünk odahaza -- látszólag teljes gyönyörûségben, ha elesünk az isteni segítségtôl: ez esetben ui. mi vagyunk a legszánalomraméltóbbak a világon. Mert nagy az erény ereje, de nagy a gonoszság gyöngesége is. Jól megmutatja nekünk ezt a szóbanforgó történet. Mondd, kiket tartasz sajnálatra és tengernyi könnyre méltóknak: azokat-e, akik öccsük ellen ekkora gaztettet követtek el, vagy pedig öccsüket, aki barbár kézbe került? Nyilván amazokat. Gondold meg, kérlek, hogy ez a csodálatos fiú, akit a szolgák olyannyira ajnároztak, és aki folyton ott ült atyja ölén, most váratlanul a nehéz szolgasors elviselésére kényszerült, tetejébe még szinte állati vadságban élô külföldiek közt. Ám maga a mindenség Ura tette ôket emberségesekké, Józsefbe pedig nagy türelmet oltott. Öccsük eladása után úgy érezték a testvérek, hogy szándékuk teljesült: el tudták tenni láb alól az irigyelt testvért. Mikor Rúben visszatért a veremhez, nem találá a gyermeket; erre megszaggatá ruháit, visszaméne testvéreihez és mondá: Nincs meg a gyermek, hová legyek én. (Uo. 29-30) Föntebb megmondta a Szentírás, hogy Rúben azért tanácsolta öccse verembevettetését, mert ki akarta ragadni a testvérek gyilkos kezébôl és vissza akarta adni atyjának. Most látta, hogy iparkodása meghiúsult, megszaggatta ruháit: ,,Nincs meg a gyermek, hová legyek én.'' Hogyan védekezhetnénk, fôleg én, aki mondhatnám elöljárótok vagyok. Azt hitte ti., hogy öccsét megölték. Megtörtént, amit a testvérek kívántak: idegen földre juttatták gyûlöletük tárgyát, és így valami módon könnyíteni tudtak irigységükön. Most már nagy ravaszul abban eszelnek, mint vezethetnék félre atyjukat, hogy ki ne tudódjék elôtte a rút összeesküvés. Vevék a köntösét és belemártották egy levágott gödölye vérébe és elküldének, hogy vigyék el atyjukhoz és mondják: Ezt találtuk; nézd meg, fiad köntöse-e vagy sem? (Uo. 31-32) Miért csapjátok be magatokat, esztelenek?! Mert lehet, hogy atyátokat rászeditek, de nem maradhattok rejtve ama szunnyadatlan Szem elôtt, amelytôl pedig leginkább kellett volna félnetek. De hát ilyen az emberi természet, ilyen sokunknak gonoszsága: elsôsorban és csakis embertársainktól meg e világ megszóló nyelvétôl óvakodunk, de nem gondolunk a rettenetes Ítélôszékre s a borzasztó büntetésre; csak azzal törôdünk, hogyan kerülhetnôk el az emberi szemrehányást. Így viselkedtek a testvérek is, amikor iparkodtak becsapni atyjukat. Mikor atyjuk megismerte (a köntöst), mondá: A fiam köntöse! Fenevad ette meg ôt, vadállat falta fel Józsefet! (Uo. 33) Valóban: ugyanolyan kegyetlenül szenvedett, mintha fia vadállatok karma közé került volna. Aztán (a patriarcha) megszaggatá ruháit, szôrzsákba öltözék és sok ideig gyászolta fiát. (Uo. 34) Milyen siratni valók voltak a testvérek! Nemcsak azért, mert eladták öccsüket a barbároknak, hanem azért is, mert atyjukat -- késô vénségére -- ekkora fájdalommal sújtották. Ámbár gyermekei mind összesereglettek, hogy enyhítsék atyjuk bánatát, nem akart megvigasztalódni, hanem mondá: Gyászolva megyek el fiamhoz az alvilágba. (Uo. 35)

Gondolom, ez újabb csapás volt rájuk. Amikor ui. látták, hogy atyjuk ilyen forrón szereti azt, aki nem volt többé, és akirôl azt hitte, hogy vadállatok martaléka lett: még jobban emésztette ôket az irigység. Ráadásul a testvérek (mivel atyjukhoz és öccsükhöz kegyetlenek voltak) nem érdemeltek semminemû bocsánatot; az izmaeliták viszont a Gondviselés eszközei lettek: tovább adták Józsefet Putifárnak, a fáraó fôszakácsának. Lám, József lassan, de biztosan halad elôre. Mindig megmutatja erényét és türelmét és végül, mint emberül küzdô bajnok, gyôzelmi koszorúval, -- királyi koronával koronáztatik meg. Álmainak teljesültébôl megtanulhatták piacravetôi, hogy aljasságuknak nem lett semmi haszna. Mert olyan erôs az erény, hogy támadások közepett még csak ragyogóbb lesz. Nincs nála erôsebb, nincs hathatósabb, hiszen izmos önmagában is, birtokosa pedig támogatásban részesül onnan felülrôl. Az erényes embert Isten támogatja, mennyei istápolásra méltatja: hatalmasabb is az ilyen ember mindenkinél. Legyôzhetetlen és nem lesz zsákmánya emberi tôrvetésnek sem a sátán mesterkedésének. Ne a rossz bánásmód elôl meneküljünk tehát, hanem a rossz cselekedetek elôl. Bárki megpróbálhat lesújtani felebarátjára: igazában egyáltalán nem árthat neki. Lehet, hogy ideig-óráig ártalmára van, de csak ezen a világon, amott azonban örök kínt és kibírhatatlan büntetést von önfejére. Ezt csak úgy kerülhetjük el, ha elôkészülünk a viszontagságok elviselésére és -- az Úr tanítása szerint -- imádkozunk bántalmazóinkért. Ez nagy jutalmat szerez nekünk és méltóvá tesz bennünket a mennyek országára. Vajha megadná ezt mindnyájunknak a mi Urunk, Jézus Krisztus kegyelme és irgalma. Neki az Atyával és a Szentlélekkel legyen dicsôség, hatalom, tisztesség, most és mindig és mindörökön örökké. Amen.


József a börtönben

11. József a börtönben[11]

Nem is volt annak (a fôtömlöctartónak) semmi gondja semmire sem s mindent... ô (József) intézett. (Ter 39,23)

Ami a tegnap mondottakból hátra van, azt akarom ma elmondani kedvességteknek; vagyis újra József történetével szeretnék foglalkozni. Tudjátok, hogy tegnapi beszédem egy kissé hosszúra nyúlt, és így nem haladhattam tovább; ott fejeztem be elmélkedésemet, hogy Józsefet az egyiptomi nô rágalma miatt Putifár tömlöcbe vetette. Ezért ma érdemes lesz megtudnotok, mi történt vele a tömlöcben. Mert börtönbevettetése és a fôtömlöctartónak hatalma alá kerülte után is annyira megsegítette Isten, hogy a fôtömlöctartó rábízta az egész tömlöc igazgatását. És nem volt semmi gondja semmire sem, mert mindent József intézett. Lám, Józsefet még a viszontagság közepett sem érte semmi baj, mert Isten végtelen bölcsessége minden kellemetlenséget jóra változtatott. A gyöngyöt sárba hajíthatod, mégis megtartja eredeti szépségét. Ilyen az erény is: bárhová veted, erejét megmutatja a szolgaságban is, a tömlöcben is, jó és balsorsban egyaránt. Tehát József rab létére is megnyerte a börtön felügyelôt, és megkapta tôle az ottlévôkön való hatalmat; lássuk most már, mi módon mutatta meg a kapott kegy erejét! -- Hogy ezek így végbementek, történék... (Ter 40,1) Mik mentek végbe? Amiket az Írás a rágalom megtörténte és József tömlöcre ítélése után mondott el; azután: amit már jelzett az Írás, hogy ti. a tömlöctartó minden ottani ügy intézését rábízta, mert Józseffel volt az Úr. -- Hogy ezek így végbementek, (azaz József tömlöcbevetése után) történék, hogy két fôtiszt, az egyiptomi király pohárnoka meg sütômestere vétkeztek uruk ellen... A Fáraó ...tömlöcbe vetteté ôket... a tömlöctartó pedig Józsefre bízá ôket. (Uo. 1-4) A tömlöctartó nem úgy bánt Józseffel, mint rabbal, hanem mint munkatársával, sôt mint olyannal, aki a börtön lakóit nyomorúságukban meg tudja vigasztalni. S ô szolgála nékik. (Uo. 4) Mit jelent ez: Szolgála néki? Azt, hogy megvigasztalta, erôvel töltötte meg lelküket, fölemelte szívük és nem engedte, hogy eleméssze ôket a bánat. Meglehetôs ideje volt már, hogy fogságban tartották ôket, mikor egyszer egy azon éjjel álmot láttak mind a ketten. (Uo. 4-5) És ekkor József, akinek volt rá gondja, hogy megvigasztalja ôket, álomlátásaik-okozta zavarok láttán azt mondja nekik: Miért szomorúbb ma arcotok a szokottnál? (Uo. 7) Arcuk elárulta a bensôjükben lappangó zavart. Ezért mondta a bölcs is: A jókedv földeríti az arcot, a szív bánata pedig leveri a lelket. (Péld 15,13) Látta, hogy álmaik miatt szomorúak, megkérdezte tehát ôket, mi az oka bánatuknak. Íme a börtönben is hogy megmutatja kiválóságát: könnyíteni akar mások szomorúságán. Hát azok mit tettek? Azt mondták: Álmot láttunk s nincs, ki megfejtse nékünk. (Ter 40,8) Nem ismerték annak bölcsességét, aki szóbaállt velük. Azt hitték, közönséges valaki; nem is mondják el neki álmukat; csak annyit szólnak, hogy láttak... és hozzáteszik: ,,Nincs ki megfejtse nékünk.'' Ez a csodálatos ifjú erre azt mondja nekik: Nem az Istené-e az álomfejtés? Mondjátok el nékem. (Uo.) Nem azt ígérem, hogy magamtól fogok nektek mondani valamit. Isten fejti meg az álmot. Mondjátok el nékem! -- Lám, mily okos és alázatos! Nem azt mondta: ,,Én ítélem meg, én mondom nektek álmaitok értelmét'', hanem mit mond? -- ,,Mondjátok el nékem!'' Csak Isten fejtheti meg. Elsônek a fôpohárnok beszélé el álmát. Felelé József: Ez az álom megfejtése: A három szôlôvesszô még három nap; azután megemlékezik a Fáraó szolgálatodról s visszahelyez elôbbi hivatalodba, hogy adogasd néki a poharat tiszted szerint, amint azelôtt szoktad. De megemlékezzél ám rólam, ha jól leszen sorod s cselekedjél irgalmasságot vélem: beszéld rá a Fáraót, vitessen ki engem ebbôl a tömlöcbôl, mert úgy loptak el engem a héberek földjérôl s itt is ártatlanul vetettek e verembe. (Uo. 9 és 12-15) Megmondta neki, hogy sorsa jóra fordul, és kiengesztelôdik iránta a király, ezért meri hozzátenni: De megemlékezzél ám rólam, ha eléred boldogságod; ne feledkezzél el arról, aki neked mindezt elôre megmondta és cselekedjél irgalmasságot vélem.

József lelki erejének és felebaráti szeretetének nagysága. -- Ennek hallatára, kedves hallgatóim, ne ítéld el az igaz kislelkûségét. Inkább azon ámulj el, hogy milyen nemes nyugodtsággal tudta elviselni a börtöni életet, ámbár roppant sok volt a kellemetlensége. Hiába kapott nagy hatalmat a tömlöctartótól, rab-volta s a szutykos-piszkos emberek közt való tartózkodás mégis nehezére esett. Nézd csak bölcs lelkületét: itt is milyen hôsiesen viselt el mindent és mindenben hogyan megmutatta nagy alázatosságát! -- Cselekedjél irgalmasságot velem: beszéld rá a fáraót, vitessen ki engem ebbôl a tömlöcbôl. -- Figyeld csak meg: semmit sem szól ama bûnös házasságtörô asszony ellen, gazdáját sem okolja, nem mondja el bátyjai embertelen bánásmódját sem. Mindezt szívébe rejti és csak azt mondja: Emlékezzél meg rólam, és vitess ki ebbôl a tömlöcbôl. Mert úgy loptak el engem a héberek földjérôl s itt is ártatlanul vetettek e verembe. Ne siessünk el e hely mellett, hanem vizsgáljuk meg, milyen bölcs elmével volt József megáldva; hogyan megragadta az alkalmat, mert tudta, hogy a boldog életbe visszatérô pohárnok minden viselt dolgát jelentheti a királynak; ezért nem szólja meg az egyiptomi nôt, (hogy megismételjem magam), nem beszél uráról sem, testvéreirôl sem; nem árulja el, miért jutott tömlöcbe, nem igyekszik elbeszélni a rajta esett gaz sérelmet; senkit sem vádol, csak a saját maga érdekében iparkodik szólni. Testvéreinek cselekedetét is eltitkolta mondván: Úgy loptak el engem a héberek földjérôl. Arról meg említést sem tesz, mit mûvelt a bûnös egyiptomi asszony, nem említi urának ô ellene zúdult igazságtalan haragját, hanem mit mond? ,,Itt is ártatlanul vetettek e verembe.' --  Tanuljuk meg ebbôl, hogy hasonló körülmények közt mi se iparkodjunk gyalázni zaklatóinkat, ne hegyezzük nyelvünket megvádolásukra, ellenkezôleg: nyájas viselkedésünkkel bizonyítsuk meg ártatlanságunkat, utánozzuk ezt a csodálatos fiatalembert, aki a viszontagságban sem akarta -- még szavakkal sem -- pajzán hírét kelteni az egyiptomi nônek. Hisz tudjátok, hogy sok kifogásolható erkölcsû ember nem egyszer orcátlanul igyekszik a maga vétkeit másokra kenni. Ez a napnál ragyogóbb ifjú azonban nem vetemedett ilyesmire, jóllehet a teljes igazságot mondhatta volna az asszony cédaságának kiteregetésével és így tisztázhatta volna magát. De ô nem hajszolta az emberek dicséretét. Megelégedett az ég jóindulatával és csak azt akarta, hogy ama soha nem alvó égi Szent dicsérje tetteit. Most még hallgatott és iparkodott mindent elleplezni, késôbb mégis megdicsôítette a kegyes Úr, mert látta bajnokának szép harcát. -- A most következô eseményekbôl ismerkedjünk meg ennek az ifjúnak béketûrésével. A várakozás nem szegi kedvét, bizalma nem vész el, szíves-örömest eltûr mindent és hálás az Úrnak, hiszen Ô engedte meg, hogy a dolgok így történjenek. Most a fôsütômester úgy vélte, az ô álma is valami jót jelent, ezért ô is elmondta álomlátását. József végighallgatta, égi sugallatból az álom magyarázatát is megkapta és megmondta neki, hogy reá halál vár. Még három nap, azután fejedet véteti a Fáraó és bitófára akasztat s madarak eszik le húsodat. (Uo. 19) Ezért mondtam az elôbb, hogy nem magamtól jósolok nektek, hanem csak azt mondom meg, amit Isten tudtomra ád. Ne nekem tulajdonítsátok tehát, ha akár jót, akár rosszat jelent álmotok. Nem magamtól szólok, hanem csak azt jelentem ki nektek, amit a felülrôl jövô kegyelem kinyilatkoztat. -- Egyébként a mondott napok elérkeztével József szava beteljesült: úgy járt mindkettô, amint József megfejtette álmukat; egyikük visszatért régi boldog állásába, másikuk elvette büntetését. Ám a fôpohárnok, (aki e nagy vigaszt kapta) megfeledkezék álomfejtôjérôl. (Uo. 23) Látod: az igaz már megint a porondon küzd, tanúságot tesz kiválóságáról, nem esik zavarba, nem indul fel, nem zúgolódik. Ha közönséges valaki lett volna, talán így beszél magában: Mi ez? A fôpohárnok álmát megmagyaráztam, hamarosan vissza is kapta régi boldogságát, de megfeledkezett álomfejtôjérôl. Ô jólétben él, én meg ártatlan létemre ide vagyok bezárva gyilkosok, sírtolvajok, rablók, vagyis olyanok közé, akik egész sor gaztettet követtek el... Semmi ilyet nem mondott, nem gondolt; mert tudta, hogy még nagyobb harc áll elôtte, és szép küzdelem után ragyogó koszorú köríti majd fejét.

Nézd, két év telt el azóta, hogy a fôpohárnok visszakerült állásába. Józsefnek ki kellett várnia az alkalmas idôt, hogy annál nagyobb dicsôséggel övezve szabaduljon ki innét. Mert ha a fôpohárnok már a Fáraó álma elôtt gondolt volna arra, hogy szószólója legyen Józsefnek és kiszabadítsa a tömlöcbôl, talán nem lett volna mások elôtt olyan szembeszökô az ifjú erénye. Nos, a végtelen bölcsességû Isten, mint a jó mûvész, tudta, meddig kell tûzben tartani az aranyat, és mikor kell onnét újra kivenni; két évnyi idôre megengedi hát, hogy a fôpohárnok megfeledkezzék ígéretérôl: de csak azért, hogy közben elérkezzék a Fáraó álmának ideje, s a kényszerhelyzet hatására József ismertté legyen a király egész birodalmában. Két esztendô múlva a Fáraó láta álmot... Mikor aztán megvirradt, félelmében megrettenve elkülde Egyiptom valamennyi jósához és minden bölcséhez s összehívá ôket, s elbeszélé nekik az álmot, de senki sem volt, ki megfejthette volna. (Ter 41,1 és 8) Lám, milyen nagy az Isten gondoskodása. Megengedte, hogy elôször kipróbáljanak minden ott élô látszat-bölcset; de csak azért, hogy midôn ezek tudatlansága kiderült, végre elôhozzák ezt a bilincsbe vert, fogoly, szolga zsidót, és vele magyaráztassák meg azt, ami olyan sok ember elôtt érthetetlen volt. E módon ugyanis szilárdan meggyôzôdhettek valamennyien arról az égi kegyelemrôl, amely Józsefben kivirágzott. Akkor tehát, amikor minden bölcs megjelent, de egyik sem tudott mondani semmit, még szájukat sem tudták kinyitni, akkor kapott észbe a fôpohárnok és elmondta a fáraónak mi történt vele a börtönben, és hozzátette: A vétkemrôl szólok. (Uo. 9) Elmondja, hogy a tömlöcbe jutás után ô is meg a fôsütômester is álmot látott. Álmukra magyarázatot Józseftôl kaptak, és csakugyan minden úgy történt, amint ô elôre megmondta. Parancsola erre a király és tüstént kihozák Józsefet a tömlöcbôl, megnyírák, és más ruhát adának reá és eléje vivék. (Uo. 14) Vedd szemügyre most mindjárt, az új fejlemények elején, milyen nagy tisztesség ez! József szépen megtisztult a türelem által, és most, hogy a Fáraó elé vezették, fénylô aranyként jött elô a tömlöcbôl. Látod, mit jelent az, ha az ég kegyelme segít valakit! Figyeld meg, mily nagy volt Isten gondoskodása, hogy József ügye beteljesedjék. Ama nagy harc megharcolása, a bûnös egyiptomi asszony hálójából való elmenekülés és a börtönre vettetése után Isten megengedte, hogy a Fáraó fôpohárnoka meg a fôsütômester ugyanazon idôben kerüljön börtönbe, az álomfejtés során megismerkedjék ennek az ifjúnak bölcsességével; mégpedig azért, hogy egyikük most kellô idôben megemlítse és elôhozza Józsefet. Mondá neki a Fáraó: Álmokat láttam s nincs, aki megfejtse. Azt hallottam, hogy te igen bölcsen tudod megfejteni ôket. (Uo. 15) A Fáraó szégyellte világosan megmondani, hogy egy bölcse sem tudta megmagyarázni álmát, hanem mit mondott. -- Álmokat láttam s nincs, aki megfejtse. Azt hallottam, hogy te igen bölcsen tudod megfejteni ôket. -- Vedd szemügyre, kérlek, József nagy okosságát és jámbor voltát. Halljad a Fáraónak adott feleletét: Ne gondold, hogy a magam erejébôl mondok valamit, vagy emberi bölcsesség erejével fejtem meg az álmot. Mert lehetetlen égi sugallat nélkül ilyesmihez érteni. Vedd hát tudomásul, hogy Isten nélkül nem tudok megfelelni néked. Nem én, hanem az Isten ad majd szerencsés választ a Fáraónak. (Uo. 16) Tanuld meg, hogy az álmok titkát a mindenek Ura fedi fel; ne emberektôl kérd hát azt, amit csak Isten tud kinyilvánítani.

A Józsefben megnyilvánuló isteni hatalom. -- Íme, József a feleletével megtanítja rá a Fáraót, hogy bölcsei nagyon gyengék, viszont az Isten hatalma nagy. Mivel tehát megtudtad tôlem, hogy nem földi bölcsesség nyomán, de nem is saját eszemtôl szólok, mondd meg: mit álmodtatott véled az Isten? A Fáraó ezután elmondja álmát, az elsôt is, meg a másodikat is, és megjegyzi: Elmondtam az álmot a jósoknak, de nincs, ki megfejtse. (Uo. 24) -- Nem hallottad tôlem, szól József, hogy földi bölcsességnek nem adatott meg ezek magyarázata? Ne ócsárold tehát jósaidat. Nem foghattak föl eszükkel olyat, ami onnan felülrôl jövô megfejtést kíván. Felelé József: A király mindkét álma ugyanaz... Hogy pedig kétszer láttál ugyanegy dologra vonatkozó álmot, az a bizonyosság jele, mert meglesz, amit az Isten mondott és csakhamar beteljesedik. (Uo. 25 és 32) Az ismétlôdés csak megerôsíti a látomást és meggyôzôen bizonyítja, hogy az események okvetlen így következnek be. József azután külön-külön megfejti a hét tehén meg a hét kalász jelentését és kijelenteti, hogy nagy bôség leszen, de ezt elviselhetetlen éhínség váltja föl; végül pedig egy kitûnô tanácsot ád: Rendelj egy férfiút Egyiptom fölé, aki összegyûjthesse a hét év bôséges termését és úgy elraktározhassa, hogy ne emésztessék föl minden, hanem az éhség idején legyen mihez folyamodni. Tetszék a tanács a Fáraónak és minden szolgájának. (Uo. 37) Ezzel közremûködött a Fáraó abban, hogy József álma megvalósulhasson, amelyet még atyja házában látott. József megfejtette a Fáraó álmát, a Fáraó viszont mit sem sejtve beteljesüléshez juttatta József látomását. Ti. ahogy Józsefet meghallgatta, mondá néki: Találhatnánk-e olyan férfiút, mint ez, ki az Isten lelkével teljes? (Uo. 38)

Íme, maga a Fáraó is átlátja, hogy az igaznak isteni kinyilatkoztatás útján jutott tudtára minden. Kit találhatnánk, mondja, aki olyan nagy kegyelmet érdemelt volna, mint ez, hiszen ebben Isten lelke lakozik. Mondá ezért Józsefnek: Mivel az Isten neked mutatta meg mindezt, amit mondtál, találhatnék-e bölcsebbet náladnál? (Uo. 39)

Isten határozatát semmi sem akadályozza. -- Mit jelent a kísértések hálás szívvel viselése. -- Figyeld meg: valahányszor az isteni Bölcsesség valóra akarja váltani elhatározását, ebben nem akadályozhatja meg semmiféle útba esô akadály. Mert lám, Józsefet testvérei úgyszólván majdnem megölték, aztán eladták; tetejébe egy rágalom végsô veszedelembe sodorta, hosszú-hosszú ideig börtönben volt és mindezek után mégis mondhatni -- királyi trónra emelkedett. Mivel az Isten neked mutatta meg mindazt, amit mondtál, találhatnék-e bölcsebbet náladnál? ...Te légy házam felett s a te szájad parancsára hallgasson az egész nép, csak az egy királyi székkel leszek én több náladnál. (Uo. 39-40) Íme, a fogoly milyen gyorsan egész Egyiptom kormányzója lesz, és akit Putifár tömlöcre juttatott, azt a Fáraó a fôfôhelyre emelte, és egykori ura, Putifár, egyszer csak azt látta, hogy most az parancsol egész Egyiptomban, akit ô mint pajzánkodót börtönbe juttatott. Látod, milyen nagy dolog, háladással eltûrnünk a kísértéseket! Ezért mondta Szent Pál is: A szorongatás türelmet eredményez, a türelem kipróbáltságot, a kipróbáltság meg reményt, a reménység pedig nem engedi, hogy megszégyenüljünk. (Róm 5,4-5) Nézd csak: József a balsorsot türelemmel viselte, a türelem tette kipróbálttá, kipróbáltsága után tele volt nagy reménységgel, reménysége pedig nem engedte, hogy megszégyenüljön. Mondá továbbá a Fáraó Józsefnek: Íme, Egyiptom egész földje fölé rendeltelek. Azzal levevé a gyûrût a kezérôl s az ô kezére adá, bisszus ruhába öltözteté s nyakába tevé az aranyláncot. Aztán körülviteté második fogatán s hírnökkel kiáltatá, hogy mindenki hajtson térdet elôtte s tudja meg, hogy ô Egyiptom egész földének a feje. (Ter 41,41-43) Isten Józseffel volt, ezért már eleve mindent kedvezôen rendezett el számára és most ily nagy dicsôségre emelte. -- Majd mondá a király Józsefnek:... A te parancsod nélkül se kezét, se lábát ne mozdítsa senki Egyiptomnak egész földén. Majd megváltoztatá a nevét s elnevezé Száfenát Páneáchnak. (Uo. 44-45) Azt akarta ugyanis a fáraó, hogy ez a név örökre hirdesse József bölcsességét. Mert e név jelentése: ,,Aki a titkokat ismeri''. Ami a többiek elôtt rejtett titok volt, azt ô megmagyarázta. Erre utal a Fáraó a névadással. A megtisztelés fokozása végett hozzáadja feleségül Putifáré leányát. Mivel azonban ennek ugyanaz volt a neve, mint egykori gazdájának, ezért mondja a Szentírás: Putifárénak, a heliopolisi papnak. (Uo. 45) Azt is megtudjuk, hány éves volt ez a csodálatos fiatalember, amikor ekkora jutalmat kapott és ily súlyos küzdelmeket vívott; megmondja az Írás: Harminc esztendôs volt, amikor a Fáraó... színe elôtt állott. (Uo. 46) Ne gondoljuk, hogy csak úgy cél nélkül van megjelölve évei száma; nem, hanem azért, hogy megtanuljuk: nincs mentsége annak, aki elhanyagolja az erényt; senki sem hivatkozhatik ifjú voltára, amikor az erény gyakorlásáról van szó. Íme, ô nemcsak ifjú volt, hanem szép arcú és formás termetû is. Megesik nem egyszer, hogy valaki fiatal ugyan, de formátlan. Ô azonban fiatal is volt, szép arcú is, csinos termetû is és szinte ifjúsága virágában lett rabszolga meg fogoly. Tizenhét éves volt, amikor lehozták Egyiptomba. (Ter 37,1) Éppen az ifjúkor kemencéjében izzott, amikor könnyû-erkölcsû egyiptomi úrnôje rávetette szemét, mégsem tudott diadalt aratni az erôs lelkû ifjún; végül hosszú-hosszú ideig szenvedett a tömlöcben, de olyan maradt, mint az acél: nem gyengült meg, sôt még jobban megerôsödött. Vele volt az erôsítô égi kegyelem. Mivel ereje szerint mindent latba vetett, ezért hívták ki a tömlöcbôl -- egész Egyiptom kormányzására.

Bátran kell elviselni a balsorsot. -- A hit szemével kell nézni a lelki dolgokat és erôsen kell bízni az Isten igéjében. -- Ezek hallatán a sorscsapások alatt sose vesszük el kedvünket, és földhözragadt eszünk járását követve ne türelmetlenkedjünk; hanem legyünk nagy béketûréssel és reménykedjünk, hisz ismerjük Urunk bölcsességét: igaz, megengedi, hogy csapások érjenek bennünket, de nem hagy el; azt akarja, hogy küzdjünk és ragyogó koronával övezzük fejünk. Így tette próbára valamennyi szentjét. Ezért mondták az apostolok is: Sok viszontagságon át kell bemennünk az Isten országába. (ApCsel 14,21) Maga Krisztus szintén azt mondta tanítványainak: E világon szorongatástok leszen. (Jn 16,33) Viszontagságainkban tehát ne búslakodjunk, hanem halljuk meg Szent Pál szavát: Akik jámborul akarnak élni Krisztus Jézusban, mindnyájan üldözést fognak szenvedni. (2Tim 3,12) Ne ámuldozzunk, ne bosszankodjunk, hanem tûrjünk el minden bajt bátran és kitartással. Ne sanyarúságunkat nézzük, hanem a belôle szerezhetô nyereséget: hiszen olyan ez, mint a kereskedés. Akik pénzt szeretnének gyûjteni és evilági foglalkozást ûznek, másképp nem tudják növelni vagyonukat, csak úgy, hogy rengeteg veszélyt vállalnak szárazon meg vízen (el kell viselniök a rablók s a kalózok cselvetéseit), mégis készséges buzgalommal vállalnak el mindent és a nyereség reményében oda sem néznek a kellemetlenségeknek; ugyanígy nekünk is -- ha a szenvedésekbôl gyûjthetô gazdagságra és lelki haszonra gondolunk -- örülnünk, ujjonganunk kell és nem a látható, hanem a láthatatlan valóságok szemléletébe elmerülünk Szent Pál intelme szerint: Nem a látható dolgokra figyelünk. (2Kor 4,18) A hit ugyanis nem elégedhetik meg testi szemmel; a hit a lélek szemével képzeli el a láthatatlanokat. Higyjük el, hogy ezek sokkalta méltóbb tárgyai a hitnek a testi-szem-látta valóságoknál. Ábrahám is azért volt kedves az Úr elôtt, mert hitt ígéretének, felülemelkedett az emberi természeten s a földies gondolkozáson, ezért: Ez beszámíttatott neki megigazulásra. (Róm 4,3) Látod, ez a megigazulás: bízni Isten szavában. Ha Ô megígér valamit, ne emberi észjárással mérlegeld; kerekedj az ilyen szempontok fölébe és bízzál az Ígérettevô hatalmában. Így tétetett próbára valamennyi igaz, köztük a csodálatos József is, és jóllehet súlyos akadályok gördültek eléje álmai után, nem zavarodott meg, nem rendült meg lelkében, hanem erôs szívvel, férfiasan elviselt mindent, mert lehetetlennek tartotta azt, hogy Isten elhatározásai meg ne valósuljanak. A szolgaság, a tömlöc és a nagy rágalom után át is vette egész Egyiptom kormányzását. Mindezt eszünkbe véve fogadjuk bátran, bármi ér is bennünket és mondjunk hálát mindenért a kegyes Istennek és várjuk az ô segítségét. Adja meg ezt mindnyájunknak a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme és irgalma; Neki az Atyával és a Szentlélekkel egyetemben legyen dicsôség, hatalom és tisztesség, most és mindenkor és mindörökön örökké. Amen.


József testvérei Egyiptomban

12. József testvérei Egyiptomban[12]

Kiméne tehát József Egyiptom földére... és bejárá Egyiptom minden vidékét. Mikor aztán eljött a hét esztendôs bôség..., a gabonát összegyûjté... annyi volt, mint a tenger fövenye. (Ter 41,45-49)

Akarjátok-e, hogy ma is József történetét tárgyaljuk és megnézzük, miképp vállalta magára ez a csodálatos ember egész Egyiptom kormányzását és örökölt eszességével hogyan vigasztalt meg mindenkit? Kiméne József Egyiptom földére és bejárá Egyiptom minden vidékét. Mikor aztán eljött a hétesztendôs bôség, a gabonát összegyûjté: annyi volt, mint a tenger fövenye. Elôször megkapta a Fáraótól a teljhatalmat, majd összegyûjtötte a gabonát és elraktározta a városokban. Volt gondja idejekorán mindarra, amivel elegendôképp segíteni lehetett a következendô ínségen. Látod, ez az igaz férfiú most is milyen jutalmat kapott bátorságáért, türelméért és egyéb erényeiért: tömlöcbôl királyi palotába emelkedett! -- Születék pedig Józsefnek, még az éhség eljövetele elôtt, két fia... És elnevezé az elsôszülöttet Mánásszénak, mondván: Elfeledtette velem az Isten minden bajlódásomat s atyám házát. (Ter 41,50-51) -- Vedd most szemügyre József jámborságát: az említett névvel örökíti meg Isten minden jótéteményének emlékezetét, részben múlhatatlan hálája jeléül, részben pedig azért, hogy fia a Mánásszé-névbôl megtudhassa majd ama türelmet és harcot, amelynek árán atyja oly nagy dicsôségre emelkedett. ,,Elfeledtette velem az Isten minden bajlódásomat s atyám házát.'' Mi ez a ,,minden bajlódásomat''? Gondolom, elsô és második szolgaságát érti rajta, meg a börtönben elviselt nyomorúságot. ,,S atyám házát'' -- a szülôi háztól való elválását jelenti. Ezt akkor szenvedte el, amikor elragadták atyja ölérôl, és ajnározott gyermekifjú létére a szabadságot kénytelen volt fölcserélni a rabszolgasorssal. A másikat meg elnevezé Efráimnak, mondván: Megszaporított engem az Isten szegénységem földén. (Uo. 52) Nézd, ez a név is mennyire tele van háladatossággal! Mert nemcsak hogy ,,elfelejttette velem az Isten minden bajlódásomat'', hanem gyarapodtam is, még pedig ama földön, amelyen igen-igen megaláztak; a végveszedelem közepett már életem forgott kockán... -- Érdemes meghallgatnotok, kedveseim, a fejleményeket: A termékeny hét év múltán eljött a hét szûk esztendô is, amint József elôre megmondta. A bekövetkezett események mindenki elôtt fölfedték: micsoda bölcsesség jutott Józsefnek osztályrészül; érthetô tehát, hogy mindenki alávetette magát neki. ,,És amikor elhatalmasodék az éhség az egész földön.'' József eleinte nem engedte meg, hogy a lakosság szükséget lásson, hiszen Egyiptomnak egész földjén volt félretéve eleség. (Uo. 54) Mikor azonban az éhínség itt is lábrakapott, az elviselhetetlen élelemhiánytól sújtott nép a Fáraóhoz kiáltott; az éhség ti. a király elé hajtotta ôket. Lássuk csak ennek jóindulatát! Ô azt felelé nékik: Menjetek Józsefhez s amit ô mond néktek, azt cselekedjétek. (Uo. 55) Mintha csak ezt mondta volna: Mit néztek rám? nem látjátok, hogy én csak a királyi öltönyt hordom, ellenben ô lett mindnyájunk megmentôje? Tehát ne énhozzám fussatok, az ô megkerülésével, hanem hozzá menjetek! Amit ô mond néktek, azt cselekedjétek... József megnyitá az összes csûröket s árult az egyiptomiaknak. (Uo. 56) És mivel mindnyájukat gyötörte az éhség: Minden ország Egyiptomba ment, hogy eleséget vásároljon (Uo. 57), mert: Azokat is nyomorgatta az éhség. (Uo. 56) Nézd csak, lassanként kezdenek betelni József álmai: Mert mihelyt elharapódzott az éhínség és átcsapott Kánaán földjére is, ahol atyja, Jákob lakott, az Írás szava szerint: Mikor aztán Jákob meghallotta, hogy Egyiptomban lehet kapni eleséget, mondá fiainak: Miért késlekedtek? Hallottam, hogy Egyiptomban lehet kapni gabonát; menjetek le és vegyetek, amennyire szükségünk van, hogy életben maradjunk. (Ter 42,1-2) Mit késlekedtek itten? mondja, menjetek le Egyiptomba és hozzatok nekünk onnét élelmiszert. Mindez azért történt, hogy József testvérei a látomásnak mindenben segítségére legyenek és valóra váltsák azon álmokat, amelyeknek megfejtését maguk is gyanították, már akkor, amidôn József elmondta nekik álmait. Leméne tehát József tíz testvére... Benjámint azonban otthon tartá Jákob (Benjámin édestestvére volt Józsefnek), azt mondván a testvéreinek: Hátha valami baja történnék az úton! (Uo. 3-4) Kímélte fiát, mert az még kiskorú volt. Bemenének tehát... József volt a kormányzó Egyiptom földjén... testvérei leborultak elôtte. (Uo. 5-6) Egyelôre még mit sem sejtve cselekszik mindezt. Közben nagy idô telt el, így hát nem ismerték föl öccsük arcát. Valószínû, hogy az egykori gyermekifjú mostanig némiképp megváltozott külsejében. Úgy vélem, egészen az isteni Gondviselés mûve volt az, hogy sem beszédérôl, sem arcáról nem tudták fölismerni testvérüket. Hogyan is gondolhattak volna ilyesmire?! Ôk azt hitték, hogy öccsükbôl az izmaeliták kezén rabszolga lett és most barbár népek közt szolgál: nem is juthatott tehát eszükbe semmi ilyen... Érthetô, hogy nem ismertek rá Józsefre. Öccsük azonban elsô pillantásra tudta, kik vannak elôtte. De nem fedte fel kilétét elôttük. Mint ismeretlenekkel akart velük tárgyalni. Mintha idegenek lettek volna, keményen szóla hozzájuk s azt kérdezé tôlük: Honnan jöttetek? (Uo. 7) Úgy viselkedik, mintha egyáltalán nem ismerné meg bátyjait. Szeretne ugyanis mindent apróra kitudni tôlük, fôleg atyja és öccse hogylétérôl.

Elôször megkérdi, hová valók. Azt mondják, Kánaánból jöttek gabonavásárlás végett. Az éhség kényszerített bennünket, mondják, ez útnak megtételére; mindenünk otthon hagytuk és lejöttünk ide. Eszébe jutának az álmok, melyeket egykoron látott. (Uo. 9) Eszébe jutottak álmai, és látta, hogy beteljesednek; ezért akart mindent aprólékosan megtudakolni tôlük. Nagy szigorúan ezt feleli tehát nekik: Kémek vagytok, azért jöttetek, hogy megnézzétek, hol gyenge az ország! (Uo.) Nem egyenes szándékkal jöttetek ide. Látszik rajtatok, hogy valami gonosz fortély hozott ide benneteket. Erre megszeppenve mondták: Nem, uram, (Uo. 10) Most maguktól világosítják fel Józsefet arról, amit meg akar tudni: Azért jöttek szolgáid, hogy eleséget vegyenek. Mindannyian egy ember fiai vagyunk, békességesen jöttünk, semmi gonoszat sem forralnak szolgáid. (Uo. 10-11) Egyelôre csak a maguk ügyét iparkodtak tisztázni. A félelem megzavarta elméjüket, és így még nem mondtak olyant, ami Józsefet érdekelte volna. Ezért József állhatatosan ismételgette: Másként van az! Azért jöttetek, hogy kilessétek, hol védtelen az ország. (Uo. 12) Hiába beszéltek. Már maga a megérkezéstek módja megmutatja, hogy rossz szándékkal jöttetek ide. A testvérek kényszerûségükben könyörületre szeretnék indítani, ezért kijelentik: Tizenketten vagyunk mi, szolgáid, testvérek. (Uo. 13) Milyen megtévesztô szavak! Még azt is maguk közé számítják, akit eladtak a kereskedôknek. Nem azt mondják: ,,Tizenketten voltunk'', hanem: ,,Tizenketten vagyunk testvérek... a legkisebbik az atyánknál van.'' (Uo.) Éppen ezt szerette volna tudni, nem bántak-e el öccsével ugyanúgy, mint vele... A legkisebbik az atyánknál van, a másik nincs többé. (Uo.) Nem magyarázzák meg a dolgot érthetôen, csak annyit mondanak: ,,A másik nincs többé.'' József erre gyanút fog, hátha Benjámint is úgy bántották, mint ôt. -- Úgy van, ahogy mondtam: Kémek vagytok... El nem mentek innen, míg el nem jön legkisebbik öcsétek. (Uo. 14-15) Öcséteket akarom látni... Vágyódom látni -- édes testvéremet. Abból, amit ellenem elkövettetek, azt gyanítom, hogy lelketek testvérgyûlölô. -- Ha tehát jónak látjátok, küldjetek el valakit közületek, hogy hozza el (Uo. 16), ti pedig maradjatok tömlöcben mindaddig, amíg öcsétek meg nem érkezik. Ha majd ô is itt lesz, meg fogja mondani, igazat beszéltek-e, és megszabadít benneteket minden gyanakvásomtól. Ha ez nem lesz meg, nyilvánvalóan kémek vagytok és kémkedés végett jöttetek. E szavakkal fogságra veté ôket. (Uo. 17) Lám, hogy próbára teszi lelkületüket, és mindazzal, amit (látszólag) ellenük tesz, öccse iránt érzett jóindulatát fejezi ki. Harmadnapon azonban kihozatá ôket a tömlöcbôl és mondá nekik: Tegyétek meg, amit mondok s akkor életben maradtok; mert félem én az Istent. Ha békességes emberek vagytok, maradjon egyik testvértek megkötve a tömlöcben, ti pedig menjetek s vigyétek el házatoknak a gabonát, amelyet vettetek s hozzátok el hozzám legkisebbik öcséteket, hogy meggyôzôdhessem szavaitokról s meg ne haljatok. (Uo. 18-20)

A lelkiismeret elítéli a bûnöst. -- Nézd csak éleselméjûségét! Ki akarja mutatni irántuk való jóindulatát, segíteni szeretne atyja ínségén, meg akarja tudni öccsérôl az igazat, ezért tart vissza egyet, a többit pedig hazameneszti. De íme, most fölkel ellenük, romlatlan bíróként, lelkiismeretük szava. Senki sem vádolja ôket, senki sem hozakodik elô ellenük semmivel; maguk lesznek önmaguk vádlói. Mondák... egymásnak: Méltán szenvedjük ezeket, mert vétkeztünk az öcsénk ellen: láttuk lelke szorongását, amikor rimánkodott nékünk, de nem hallgattuk meg; azért jött ránk ez a nyomorúság! (Uo. 21) Ilyen a bûn: amikor tettleg elkövettük, akkor mutatja meg túlontúl való oktalan mivoltát. A részeg, amikor teleitta magát színborral, -- nem érzi a bornak semmi kárát, csak késôbb tapasztalja meg, mekkora a kár. Így a bûn is: a vétkezés pillanatai elôtt elhomályosítja az elmét és mint sûrû felhô fekszik a lélekre, késôbb azonban fölébred a lelkiismeret, megmutatja a tett oktalan voltát és ezzel bármely vádlónál súlyosabban marja a lelket. Nézzed csak József testvéreit is: most ébrednek bûnük tudatára és csak most vallják meg bûnüket, hogy életüket súlyos veszedelem fenyegeti: ,,Méltán, mert vétkeztünk az öcsénk ellen: láttuk lelke szorongását, de nem hallgattuk meg.'' Nem hiába, nem ok nélkül szenvedünk mostan, hanem jogosan, nagyon jogosan; hiszen most bûnhôdünk meg öcsénk ellen való embertelen kegyetlenségünkért. ,,Láttuk lelke szorongását, amikor rimánkodott nékünk, de nem hallgattuk meg.'' Nem volt bennünk részvét, nagy volt a kegyetlenségünk: de most visszakaptuk a kölcsönt. ,,Azért jött ránk ez a nyomorúság!''

Ezt csak úgy egymásközt tárgyalták meg. Azt vélték, József nem ért belôle semmit. Mert mintha nem ismerné, nem tudná nyelvüket, tolmács által szólott velük; ennek kellett megmagyaráznia mindazt, amit testvérei mondtak neki, s amit ô mondott nekik. Egyikük, Rúben, ezt mondá: Nem mondtam-e néktek, ne vétkezzetek a gyermek ellen? De ti nem hallgattatok rám. Íme, most számonkérik vérét''. (Uo. 22) Hát annak idején nem azt tanácsoltam, nem azt kértem tôletek, hogy ne vétkezzetek ellene? Most aztán: ,,számonkérik vérét''. Szándék szerint megöltétek. Igaz; nem vertétek át torkát karddal, de eladtátok a barbároknak s a halálnál nehezebb rabszolgaságot eszeltétek ki számára. Ezért most számonkérik vérét. Gondold meg, mit jelent az, ha lelkiismereted vádol: ha egy állandóan sürgetô vádlód van, amely emlékezetedbe kiáltja bûnödet. József tehát végighallgatta beszédüket, ám ôk nem tudták, hogy József érti ôket, mert tolmács által beszélt velük. (Uo. 23) De nem bírta magát tovább türtôztetni. Testvéries természete s a részvét szemrehányást tett neki. Erre ô elfordula egy kissé és síra. (Uo. 24) Elfordult, hogy meg ne ismerjék. Aztán visszafordula és beszéle velük. Majd vevé Simeont és megkötözteté elôttük. (Uo. 24-25) Mindent megtett, hogy félelmet keltsen bennük, és hogy Simeon bilincseinek láttán kézzelfoghatóan elárulják, van-e bennük valamelyes részvét testvérük iránt. Mindezt azért cselekedte, hogy megpróbálja lelküket és megtudja, ilyenek voltak-e Benjámin iránt is. Azért vereti vasba elôttük Simeont, hogy jól kipróbálja ôket és lássa, szeretik-e. Kíméletbôl bánt így Simeonnal, hogy gyorsabban hozzák ide Benjámint. Célja: bizonyos akart lenni öccse ideérkezte felôl. Aztán megparancsolá a szolgáknak, hogy töltsék meg a zsákjukat gabonával s tegyék vissza kinek-kinek pénzét a zsákjába s adjanak nekik élelmet is az útra... Erre ôk feltevék a gabonát szamaraikra és elmenének. (Uo. 25-26) Látod, mily nemeslelkû! Akaratuk ellenére is jót tesz velük; nemcsak élelmet ád nekik, hanem még pénzüket is visszaadja. Mikor aztán egyikük kinyitotta zsákját, hogy abrakot adjon barmának,... meglátá a pénzt a zsák szájában. Erre mondá testvéreinek: Visszaadták a pénzemet, itt van a zsákban! Álmélkodva és megdöbbenve mondák erre egymásnak: Mit is cselekedett velünk az Isten! (Uo. 27-28) Most megint aggodalomba esnek, elfogja ôket az a sejtés, hogy ez a pénz csak növeli az ellenük támadt gyanút. Lelkiismeretük szintén vádolta ôket. Mindent József ellen elkövetett bûnüknek tulajdonítottak. Amikor azután atyjukhoz értek és mindent világosan tudtára adtak, azt is elmondták neki, hogy az egyiptomi kormányzó megharagudott rájuk és ôrizetbe vette ôket, mint kémeket. Mi azt feleltük néki: Békességes emberek vagyunk... Tizenketten vagyunk testvérek... egyikünk nincs többé, a legkisebbikünk atyánknál van... Ô azt mondta nekünk: Errôl fogom megítélni, hogy békességesek vagytok-e: egyik testvérteket hagyjátok itt nálam, ti meg... hozzátok el hozzám legkisebbik öcséteket: akkor tudni fogom, hogy nem vagytok kémek. (Uo. 31-34) Ez újra elkeserítette Jákobot. E szomorú elbeszélés után, amikor zsákjaikat kiürítették, mindegyikük megtalálta a maga pénzét; és féltek jómaguk is, atyjuk is. Nézzed csak: az öreg megint sír. Mit is mond nekik? Megfosztotok engem minden gyermekemtôl: József nincs többé, Simeon fogságban van, Benjámint is elvinnétek! Én rám szakad mindez a baj! (Uo. 36) Nem volt elég Józsefet meggyászolnom, Simeont is hasonló sorsra juttattátok. De még ezzel nincs vége fájdalmamnak: Benjámint is magatokkal akarjátok vinni. Én rám szakad mindez a baj. E szavak elegendôképpen megláttatják velünk, milyen feldúlt volt a patriarcha lelkülete. Amint ugyanis Józsefrôl már teljesen lemondott (hiszen azt gondolta, fenevadak falták fel), úgy Simeon ügyében sem tudott már reménykedni; a mostani pillanatban pedig Benjáminért retteg. Egyelôre tehát még ellenáll és nem adja oda nekik fiát. Felelé neki Rúben: Az én két fiamat öld meg, ha vissza nem hozom ôket! Bízd az én kezemre s én visszahozom néked! (Uo. 37)  Reám bízzad, nekem add át: én visszahozom elibéd!

Rúben azért tett így, mert tudta, csak úgy térhetnek vissza Egyiptomba, ha a gyermek is velük megy és csak így vásárolhatják meg az élelmiszereket. Atyjuk azonban nem tágított, hanem azt mondta: Nem megy le veletek a fiam. (Uo. 38) Azután az okot is megmondja, mintegy igazolva magát fiai elôtt: Nem megy le veletek a fiam; a testvére meghalt, ô maradt meg egyedül. Ha valami baja történnék azon a földön, amelyre mentek, ôsz fejemet bánatával vinnétek az alvilágba. (Uo.) Féltem ezt a gyereket. Attól tartok, hogy elesem ettôl a vigaszomtól is és fájdalommal fejezem be éltemet. Ameddig nálam tartózkodik, látom, van valami kis vigasztalásom; társasága enyhíti József miatt való gyötrelmét. Atyai szeretete nem engedte, hogy útra engedje Benjámint. Közben az éhség felette reánehezedett az egész vidékre. Amikor tehát elköltötték az eleséget,... mondá Jákob a fiainak: menjetek el ismét s vegyetek nekünk egy kis eleséget. Felelé Júda: Meghagyta nékünk az a férfiú s esküvel is megerôsítette, mondván: Ne kerüljetek a színem elé, ha el nem hozzátok magatokkal legkisebbik öcséteket! Ha tehát el akarod ôt engedni velünk, elmegyünk ismét s veszünk neked, amire szükség van, ha azonban nem akarod, nem megyünk, mert az a férfiú... meghagyta nekünk: Ne kerüljetek a színem elé legkisebbik öcsétek nélkül. (Ter 43,1-5) Ne gondold, hogy öcsénk nélkül odamehetünk. De ha azt akarod, hogy hiába essék utazásunk és valamennyien veszedelembe sodródjunk, akkor útra kelünk. De tudd meg, hogy kijelentette: Csak az esetben mehetünk színe elé, ha öcsénk is velünk érkezik. Jákob keserves szorítóba került, ezért sírva fordult hozzájuk: Hogy bajt szerezzetek vele nékem, azért mondtátok el néki, hogy van még egy öcsétek. (Uo. 6) Miért követtétek el ellenem ezt a nagy gonoszságot? Ha nem tudattátok volna vele, hogy van öcsétek, Simeont sem vesztem el, Benjámint pedig nem követelné rajtatok. Ám azok felelék: Az az ember kérdezte,... hogy él-e az atyánk, hogy van-e még testvérünk és ezért feleltünk mi néki... Tudhattuk-e, hogy azt fogja mondani: Hozzátok el magatokkal öcséteket? (Uo. 7) Ne hidd azt, hogy a magunk jószántából vallottuk meg elôtte, milyenek itteni viszonyaink. Mint kémek gyanúba estünk, ezért tartott fogva és apróra kivallatott bennünket dolgaink felôl. Mi pedig mindenben igazat akartunk mondani neki azért mondtunk ilyeneket. Júda pedig mondá az atyjának: Ereszd el velem a gyermeket, hadd menjünk, hogy életben maradhassunk s meg ne haljunk. (Uo. 8) Bízzad reám a gyermeket, hogy útra kelhessünk. Ha élelmiszerkészletünk kifogy, oda minden reményünk és más úton-módon nem tudunk gondoskodni magunkról. Magamra veszem a gyermeket:... ha vissza nem hozom és vissza nem adom néked, bûnös legyek elôtted minden idôre. Ha közbe nem jô ez a huzavona, már kétszer is visszajöttünk volna. (Uo. 9-10) A fiad iránt érzett szánalom mindnyájunk vesztét fogja okozni. Éhen halunk, ha nem akarja elengedni velünk. Íme, kedves hallgatóm, hogyan gyôzi le végre is az éhség veszedelme az atyai szeretetet. Látva ugyanis, hogy az éhínség növekszik és másképpen nem lehet lecsillapítani, azt mondja: Mivel ez a helyzet és ennek mindenképp meg kell lennie, hogy ti. csak úgy mehettek le, ha a gyermeket is viszitek, hát induljatok, de ajándékokat is vigyetek ama férfiúnak; a zsákokban talált pénzt szintén vissza kell vinnetek. Vegyetek magatokhoz más pénzt is, hogy gabonát vásárolhassatok. Aztán vegyétek öcséteket is és menjetek el ahhoz a férfiúhoz. -- Az én... Istenem pedig tegye ôt könyörületessé hozzátok, hogy visszabocsássa veletek testvérteket, meg ezt a Benjámint. Én magam meg hát így maradok, elárvultan, gyermek nélkül. (Uo. 13-14) Nézd, mennyire kinyilvánítja József iránt érzett szerfölötti nagy szeretetét. Mert ne gondolja senki, hogy ezt Simeonra vagy Benjáminra értette: ,,Én magam meg hát így maradok elárvultan, gyermek nélkül.'' Ezért bocsátotta elôre: Istenem pedig tegye ôt könyörületessé hozzátok, hogy visszabocsássa testvérteket; meg ezt a Benjámint. Mert ha nekik nem esik is bántódásuk, én mégis így maradok elárvultan, gyermek nélkül. -- Gondold el mostan, hogyan átjárja a patriarchát a József iránt való szeretet! Hiszen a körötte álló fiak népes csoportjának láttára is gyermektelennek hitte magát, mivel ,,attól'' megfosztották. Vevék erre a férfiak az ajándékot meg a kétszer annyi pénzt és Benjámint s lemenének Egyiptomba s József elé állának:... Ô meglátta ôket és velük Benjámint. (Uo. 15-16) Óhajtása teljesült: láthatta szeretett öccsét. Látta, hogy eleget tettek kívánságának. Parancsola háza sáfárának, mondván: Vezesd be ezeket a férfiakat a házba, aztán vágj állatot..., mert velem fognak enni délben. Az... bevezeté a férfiakat a házba. Azok ott megijedének és mondák egymásnak: Ama pénz miatt, amelyet múltkor visszavittünk zsákjainkban, vezettek be minket ide, hogy hamis vádat gördítsen reánk s erôszakos módon rabszolgaságra vessen minket is, szamarainkat is. (Uo. 16 és 18) József irántuk való jóindulatában rendezett el így mindent; ôk azonban még így is aggodalommal telvék, mert attól tartottak, hogy a pénz miatt meglakolnak, mintha e dologban is vétkeztek volna. Ezért megérkeztükkor félelmük okát a ház sáfára elé terjesztik. Elmondják, miként találták meg a pénzt zsákjaikban: (A talált pénzt) most egész súlyában visszahoztuk, sôt más pénzt is hoztunk, hogy vegyünk, amire szükségünk van. (Uo. 21-22)

Lám, a sok csapás hogy megszelídítette lelküket, jómagukat pedig szerényebbekké tette. Ám a sáfár felelé nekik: Béke veletek, ne féljetek: Istenetek és atyátok Istene adta nektek azt a kincset zsákjaitokba: mert a pénzt, amelyet nekem adtatok, én igazolom. (Uo. 23) Ne féljetek és ne aggódjatok ezért. Nem fogunk érte vád alá benneteket: a pénzt hiánytalanul megkaptuk. Higyjétek, Isten akarta ezt így s ô mutatta meg nektek a kincset zsákjaitokban. Aztán kivezeté hozzájuk Simeont... s vizet hoza, hogy mossák meg lábukat és abrakot ada szamaraiknak. (Uo. 23-24) Látod, atyjuk imája milyen szépen egyengeti útjukat. Amint ô kérte, nekik mondván: ,,Az én Istenem pedig tegye ôt könyörületessé hozzátok'': úgy is történt minden. Maga a házfelügyelô, már József megérkezte elôtt teljes jóindulatot tanúsított irántuk. Ôk pedig elôkészítették az ajándékot, amire József délre megjô... Mikor aztán József hazaért, eléje vivék az ajándékot,... s földre borulának elôtte. Erre ô... megkérdezé tôlük mondván: Egészséges-e a ti agg atyátok, akirôl beszéltetek nékem? Él-e még? Ôk felelék: Egészséges a szolgád, az atyánk: él még. Azzal meghajtják magukat és leborulának elôtte. Mikor pedig József... meglátta Benjamint, az édes testvérét, mondá: Ez-e a ti legkisebbik öcsétek, akirôl beszéltetek nékem? Aztán pedig mondá: Legyen kegyes, fiam, irántad az Isten. (Uo. 25-29) Nézd, milyen nagy állhatatossággal van megáldva! Még most is nemtudomságot színlel, hogy a következendôk során kiismerhesse lelküket: miként éreznek Benjamin iránt. Megindultságában kicsordultak könnyei; beméne tehát a belsô szobába és síra. Aztán megmosá az arcát és ismét kijöve. (Uo. 30-31) Most aztán kimutatja jóindulatát irántuk, mondván: Hordjátok fel az étkeket! Fel is hordották külön Józsefnek (uo. 31-32), mint egész Egyiptom királyának és kormányzójának és külön a testvéreinek s az egyiptomiaknak, akik ott ettek, szintén külön (az egyiptomiaknak ugyanis nem szabad a héberekkel együtt enniök, ôk az ilyen lakomát tisztátalannak tartják), leültették ôket elôtte, az elsôszülöttet a maga elsôszülöttsége szerint s a legfiatalabbikat a maga kora szerint. (Uo. 32-33) Ez ámulatot keltett bennük. Nem tudták mire vélni, honnan ismeri különbözô korukat. És akkor odaadja kinek-kinek a részét, Benjáminnak ötször annyit ád. Nem vették észre a való helyzetet; azt gondolták, véletlenül történt ez és a kormányzó azért ád neki többet, mert fiatalabb. Amikor befejezôdött a lakoma, aztán parancsola József a háza sáfárának, mondván: Töltsd meg zsákjaikat gabonával, amennyi csak beléjük fér s tedd be kinek-kinek pénzét a zsákja szájába. A legfiatalabbiknak a zsákja szájába pedig tedd be ezüst poharamat. (Ter 44,1-2) Lám, milyen jól kigondolt mûvészettel iparkodik kipuhatolni, hogy testvérei miként éreznek öccsük iránt. Most elbocsátja ôket. Mikor aztán már útra kerekedtek, József elôhívá háza sáfárát és mondá: Kelj fel s menj azon férfiak után s... mondd nekik: Miért fizettek rosszal a jóért? Az a pohár, amelyet elloptatok, uram ivópohara s abból szokott jósolni. Igen nagy gonoszságot míveltetek. (Uo. 4-5) Ahogy rájuk talált, így szólt hozzájuk: Miért fizettek rosszal jótevôtöknek? Gonoszságtok miért olyan nagy, hogy még azt is eléri, aki irántatok olyan nagy jóindulatot tanúsított? Miért nem tartottátok tiszteletben ennek az embernek nagylelkûségét? Mire való ez a nagy gonoszság s ez a nagy esztelenség, amelybe estetek? Nem tudjátok-e, hogy ebbôl az edénybôl jósol az én uram? Cselekedetetek rossz, szándékotok kárhozatos, tettetek nem méltó a bocsánatra, vakmerôségtek nagy és minden gonoszságot meghalad. -- Ôk felelék: Miért beszél így a mi urunk? (Uo. 7) Miért hányod szemünkre ezt a bûnt, hiszen ebben mi teljesen ártatlanok vagyunk? Mintha szolgáid ekkora vétket követtek volna el! (Uo.) Isten ments, hogy ilyesmit valaha is megpróbáljunk. Mi kétannyi pénzt hoztunk, hogyan lopnánk tehát ezüstöt vagy aranyat? De ha ezt hiszed, akkor bárkinél megkerül, amit keressz, az haljon meg, (Uo. 9) mert ilyet mert elkövetni. Mi meg rabszolgái leszünk urunknak. (Uo.) Jó lelkiismeretükbe vetett bizalmuk indította ôket, hogy ilyen magukbízóan szóljanak. Ô azt mondá nekik: Legyen, ahogy állítjátok: de ha bárkinél megkerül, az rabszolgám lesz -- ti azonban sértetlenek maradtok. (Uo. 10) E szavakkal alávetették magukat a vizsgálatnak. Ô végig kutatá ôket, a legnagyobbiktól kezdve a legkisebbikig s Benjámin zsákjában megtalálá a poharat. (Uo. 12) Ez elbúsította lelküket. Megszaggatták ruháikat s újra felrakodván a szamarakra, visszatérének a városba. Erre beméne Júda, tesvérei élén, Józsefhez... s valamennyien a földre omlának elôtte. (Uo. 13-14) Íme, hányszor leborulnak a földre! Ô mondá nékik: Miért akartatok így cselekedni? Nem tudjátok-e, hogy nincs hozzám hasonló a jóslás tudományában? Mondá neki Júda: Mit feleljünk uramnak? Avagy mit szóljunk, vagy mit hozhatnánk fel igazolásunkra? Az Isten megállapította szolgáid vétségét. (Uo. 15-16) Ismét fölidézik emlékezetükben, amit egykor ellene cselekedtek. Íme mindannyian rabszolgái vagyunk uramnak: mi is meg az is, akinél megkerült a pohár. (Uo. 16) Most már nagy jóindulatot árulnak el és testvérükkel együtt magukat is szolgaságba adják. Felelé József: Távol legyen tôlem, hogy így cselekedjem: aki a poharat ellopta, legyen a rabszolgám, de ti menjetek szabadon atyátokhoz. (Uo. 17)

Nézd, hogy szakad nyakukba, amitôl atyjuk féltette ôket. Oly nagy zavarba estek, hogy azt sem tudták, mitévôk legyenek. Erre Júda közelebb járulván... mondá. (Uo. 18) Ti. ô vette át atyjától öccsét e szavakkal: Ha vissza nem hozom... néked, bûnös legyek elôtted minden idôre. (Ter 43,9) Ezért közelebb lép hozzá és pontosan elmond neki mindent, hogy részvétre indítsa és így kiszabadítsa a fiút. Erre Júda közelebb járulván, mondá: Kérlek, uram, hadd szóljon szolgád egy szót a füledbe. (Ter 44,18) Figyeld meg: Egészen úgy beszél vele, mint szolga az urával; emlékezz csak vissza az álombeli kévékre: azok miatt élezték ki még jobban gyûlöletüket, és ámulj el az Isten roppant bölcsességén: mindent valóra vált mégannyi akadály ellenére is. Kérlek, uram, hadd szóljon szolgád egy szót a füledbe s ne haragudjál meg szolgádra... A múltkor azt kérdezted szolgáidtól: Van-e atyátok vagy testvértek? Mi azt feleltük neked, uramnak: Van egy agg atyánk meg egy kis öcsénk, aki az ô vénségében született; ennek édes testvére meghalt. (Uo. 18-20) Gondold el, milyen volt József lelkiállapota, mikor e szavakat hallotta... Egyedül ô maradt meg anyjától és atyja igen szereti. (Uo. 20) Miért hazudik most is, mondván: Ennek édes testvére meghalt? (Uo.) Hiszen eladták a kereskedôknek. Minthogy azonban elhitették atyjukkal, hogy vadállatok ölték meg és falták föl, és egyébként is úgy vélték, hogy már meghalt, tehát nem sínylôdik a barbárok közt rabszolgaságban, azért mondja: Ennek édes testvére meghalt. Erre te azt mondottad szolgáidnak: Hozzátok el hozzám, hadd vetem reá szememet... Te... azt mondottad..: Ha el nem jô veletek legkisebbik öcsétek, ne kerüljetek többé a színem elé. Mikor tehát felmentünk szolgádhoz, az atyánkhoz, elbeszéltünk néki mindent, amit uram mondott. Mikor aztán azt mondta atyánk: Menjetek el ismét s vegyetek egy kis gabonát nékünk, mi azt mondottuk neki: Nem mehetünk. Ha lejön velünk legkisebbik öcsénk, vele együtt lemegyünk. (Uo. 21 és 23-26) Vedd szemügyre, Júda mentegetôzésébôl József milyen pontosan megtudott mindent, ami az ô eladása után otthon történt és amit róla atyjának meséltek. Ha ezt is elviszitek s éri valami az úton, ôsz fejemet bánatával juttatjátok az alvilágba. (Uo. 29) Mivel tehát atyánk ennyire szereti ezt a gyermeket, hogyan nézhetünk majd szemébe, ha a gyermek nem lesz velünk? Ha tehát én most bemegyek a szolgádhoz, az atyánkhoz s hiányzik a fiú (minthogy lelke annak a lelkén csüng), ha meglátja, hogy nincs velünk, meghal s ôsz fejét bánatával juttatják szolgáid az alvilágba. Hadd legyek én a rabszolgád, én, ki kezességet vállaltam érette, jót állottam, mondván: Ha vissza nem hozom, bûnös legyek atyám elôtt minden idôre. (Uo. 30-32) Ennek az ígéretnek a fejében tudtam idehozni a fiút, hogy betöltsem parancsod és megmutassam, mennyire igazat szóltunk és nem mondtunk semmi hazugságot. Hadd maradjak tehát én, szolgád, a gyermek helyett uram szolgálatában, a gyermek pedig hadd menjen fel testvéreivel. Úgy sem tudnék visszatérni atyámhoz e gyermek nélkül, hogy ne legyek tanúja a bajnak, amely alatt összeroskad atyám. (Uo. 33-34) Mindez megindította József lelkét. Eléggé meggyôzôdhetett róla, hogy testvérei tisztelik atyjukat, és öccsüket nagyon szeretik. Nem bírta... tovább tartóztatni magát, noha sokan állottak körülötte; megparancsolá tehát, hogy menjen ki mindenki, hogy senki idegen se legyen jelen, mikor felismerik egymást. Aztán hangos sírásra fakada, -- úgyhogy meghallották az egyiptomiak s a Fáraó egész háza -- és mondá testvéreinek: Én vagyok József! Él-e még az atyám? (Ter 45,1-3) Csodálatraméltó ennek az igaznak nagy állhatatossága: ilyen sokáig bírtá a színlelést és meg tudta állni, hogy ne fedje föl kilétét. De fôleg azon ámulok el, miként tudtak a testvérei talpon maradni; hogyan tudták szájukat kinyitni; hogy nem vesztették el lélekjelenlétüket, hogy nem kábult el az elméjük; hogy nem süllyedtek el a föld alá. Nagy félelmükben megrémülten felelni sem bírtak testvérei. (Uo.) Méltán: ha eszükbe vették, hogyan bántak vele, viszont milyen volt irántuk -- ô; és ha fontolóra vették az öccsüknek jutott dicsôséget, valóban önnön életükért aggódhattak. Épp ezért, lelket akarván beléjük önteni, így szólt hozzájuk: Jertek ide hozzám! (Uo. 4) Ne húzódjatok el tôlem; ne gondoljátok, hogy ti vagytok felelôsek azért, amit mûveltetek ellenem. Nem annyira gonoszságtoknak kell tulajdonítani a történteket, hanem Isten bölcsességének és kimondhatatlan irgalmának. Hiszen ez által vált lehetôvé, hogy idejöhessek és idejében élelmet szolgáltathassak nektek is, meg ennek az egész országnak. Én vagyok József, a testvéretek, kit eladtatok Egyiptomba. Ne féljetek! (Uo. 4-5) Ne zavarjon ez meg benneteket! Ne lássék elôttetek elviselhetetlennek, ami történt. Az Isten rendelkezése szerint folyt le minden. Megmentéstekre küldött engem az Isten elôttetek... Két esztendeje ugyanis, hogy elkezdôdött az éhség ezen a földön s még öt olyan esztendô van hátra, amelyben sem szántani, sem aratni nem lehet. (Uo. 5-8)

Nézd, hogy vigasztalja ôket, három ízben is; kijelenti nekik, hogy szerinte nem ôk az okai Egyiptomba jöttének, hanem Isten mûve az, hogy ô erre a dicsôségre emelkedett. Isten küldött engem... Ô tett engem a Fáraó atyjává s egész házának urává s Egyiptom egész földjének fejedelmévé. (Uo. 8) Az egykori rabszolgaság e kormányzóságot szerezte meg nekem; egykori eladatásom ebbe a dicsôségbe juttatott; régebbi balsorsom alkalmat adott mostani tisztségem elnyerésére; ama régi irigységtek megteremtette mai tündöklésemet... -- Kedveseim, ezt necsak hallgassuk, hanem utánozzuk is! Hogy bántalmazóinkat megvigasztalhassuk, mondjuk nekik: Nem ôk felelôsek ellenünk elkövetett cselekedeteikért. -- Továbbá viseljünk el mindent nagy jóindulattal, mint ama csodálatraméltó férfiú. -- Meggyôztelek benneteket róla (folytatja József), hogy nem a ti számlátokra írom, amit ellenem elkövettetek, hanem -- hogy mentesítselek a bûntôl -- az egészet Istennek tulajdonítom: az Ô határozata volt, hogy így szerezzem meg mostani dicsôségemet. Siessetek s menjetek fel atyámhoz s mondjátok neki: Ezt üzeni fiad, József: Az Isten Egyiptom egész földjének urává tett engem: jer le hozzám, ne késlekedjél. Gesszen földjén fogsz majd lakni s közelemben leszesz, te meg a fiaid s fiaidnak fiai, juhaid meg marháid s mindened, amid van, és ellátlak ott élelemmel, -- mert még öt esztendô van hátra az éhségbôl, -- hogy el ne vessz házad népével és mindeneddel együtt, amid vagyon. Íme saját szemetek s testvéremnek, Benjáminnak szeme látja, hogy az én szám szól hozzátok. Mondjátok el atyámnak minden dicsôségemet s mindazt, amit Egyiptomban láttatok. Siessetek s hozzátok el hozzám. (Uo. 9-13) E szavak után, amikor már eléggé megvigasztalta ôket és rájuk parancsolt, hogy élete soráról értesítsék atyjukat és tüstént hozzák ide: Benjáminnak, az öccsének nyakába borula... és sírt: (ez volt az édes testvére), hasonlóképpen síra az ô nyakán az is. Majd megcsókolá... a többi testvéreit is és mindegyikén síra. (Uo. 14-15) Végre e hosszú beszélgetés, sírás s a Józseftôl kapott sok jótanács után alig tudtak vele beszélni. Erre aztán szóba merészkedének ereszkedni vele. Mikor aztán meghallották és a közismert szóbeszéd elterjesztette a király udvarában, hogy: eljöttek József testvérei, -- örüle néki a fáraó és egész háza népe. (Uo. 15-16) Mindenkit megvidámított az, hogy a testvérek félismerték Józsefet. (A fáraó) meghagyá Józsefnek, hogy parancsoljon testvéreinek, mondván: Rakodjatok fel barmaitokra s menjetek el... s hozzátok el... atyátokat... és jöjjetek el hozzám és nektek adom Egyiptom minden javát... Parancsold meg azt is, hogy vigyenek magukkal szekereket..., hogy elhozhassák gyermekeiket és feleségeiket. (Uo. 17-19) Lám, még a király is Jákob ideutazásával törôdik. Vegyétek atyátokat és... jertek. Úgy is cselekvének Izrael fiai... József pedig a fáraó parancsa szerint szekereket ada nékik... Hozata mindeniküknek két-két rend ruhát is, Benjáminnak azonban háromszáz ezüstöt és öt drága ruhát ada. Ugyanannyi pénzt és ruhát külde atyjának is, azonfelül tíz szamarat, melyek Egyiptom mindenféle javaiból vittek s ugyanannyi nôstényszamarat, megrakva gabonával és útravaló kenyérrel. Aztán elbocsátá testvéreit s amikor elindultak, mondá nekik: Ne civódjatok az úton! (Uo. 19-24) Nézd ezt a bölcs lelket! Nemcsak hogy jómaga teljesen fölhagyott haragjával és testvéreit fölmentette bûnük alól, hanem még ôket is inti, ne civakodjanak útközben és ne egymást vádolják a történtekrôl. Mert ha nemrégiben, amikor József elôtt álltak, azt mondták egymásközt: Méltán, mert vétkeztünk az öcsénk ellen: láttuk lelke szorongását, de nem hallgattuk meg (Ter 42,21), és Rúben is így emelkedett szólásra: Nem mondtam-e néktek, ne vétkezzetek a gyermek ellen? de ti nem hallgattatok rám. (Uo. 22), nagyon valószínû volt, hogy majd útközben is civakodni fog a többivel. Ezért haragjuk és viszálykodásuk elfojtása végett azt mondja: Ne civódjatok az úton!, hanem vegyétek fontolóra, hogy én nem róttam föl bûnötökül, amit ellenem elkövettetek; magatok is legyetek hát jóindulattal egymás iránt.

Erkölcsi buzdítás. -- Ki csodálhatná meg kellôképen ennek az igaznak derék voltát, aki teljesen az Újszövetség bölcsességének szellemében járt el. Nemde ez a férfi még az apostoloknál is inkább megcselekedte azt, amire Krisztus buzdítja tanítványait: Szeressétek ellenségeiteket... imádkozzatok üldözôitekért. (Mt 5,44) Egyrészt ugyanis nagyon szerette testvéreit, noha azok ôt -- ha rajtuk múlik -- megölték volna; másrészt mindent megtett, hogy meggyôzze ôket: semmit sem vétettek ellene. -- Milyen fenkölt gondolkozás ez! Mekkora nemeslelkûség! Milyen hatalmas arányú istenszeretet!... Nem ti tettétek ezt ellenem: a gondviselô Isten engedte meg az események ilyen alakulását, hogy megvalósulhassanak álmaim, és a szabadítótok lehessek. Balsorsban és kísértésekben való gyötrôdésünk tehát annak jele, hogy a Gondviselés törôdik velünk és jóakarattal van hozzánk. -- Ne keressük hát mindenáron a kényelmet meg a bôséget, hanem jó- és balsorsban egyaránt adózzunk hálával az Úrnak, hogy Ô -- hálás szívünk láttára -- még jobban kimutathassa gondviselô jóságát. Adja meg ezt mindnyájunknak a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme és irgalma; Neki az Atyával és a Szentlélekkel egyetemben legyen dicsôség, hatalom, tisztelet, most és mindenkor és mindörökön örökké. Amen.


Jegyzetek

1.	Hom. 1. (P.G. 53,21--26)
2.	Hom. 36. (P.G. 53,332--341)
3.	Hom. 42. (P.G. 54,385--395)
4.	Hom. 47. (P.G. 54,428--434)
5.	Hom. 52. (P.G. 54,456--463)
6.	Hom. 53. (P.G. 60,463--471)
7.	Hom. 54. (P.G. 54,471--479)
8.	Hom. 55. (P.G. 54,479--486)
9.	Hom. 58. (P.G. 54,506--513)
10.	Hom. 61. (P.G. 54,525--532)
11.	Hom. 63. [P.G. 54,540--547)
12.	Hom. 64. (P.G. 54,547--558)


Hom. 1. (P.G. 53,21--26)


Hom. 36. (P.G. 53,332--341)


Hom. 42. (P.G. 54,385--395)


Hom. 47. (P.G. 54,428--434)


Hom. 52. (P.G. 54,456--463)


Hom. 53. (P.G. 60,463--471)


Hom. 54. (P.G. 54,471--479)


Hom. 55. (P.G. 54,479--486)


Hom. 58. (P.G. 54,506--513)


Hom. 61. (P.G. 54,525--532)


Hom. 63. [P.G. 54,540--547)


Hom. 64. (P.G. 54,547--558)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)