Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Római Dokumentumok Fordította: Dr. Diós István Lektorálta: Dr. Németh László Tartalomjegyzék


Dominus Iesus

A Hittani Kongragáció nyilatkozata Jézus Krisztus és az Egyház egyetlen és egyetemes üdvözítô voltáról


Római Dokumentumok

A Hittani Kongregáció

,,DOMINUS IESUS''

nyilatkozata

Jézus Krisztus és az Egyház egyetlen és egyetemesen üdvözítô voltáról

SZENT ISTVÁN TÁRSULAT

az Apostoli Szentszék Könyvkiadója

Budapest 2000

Fordította: Dr. Diós István

Lektorálta: Dr. Németh László

Sorozatszerkesztô: Dr. Németh László

Szent István Társulat

ISBN 963 361 187 3


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Bevezetés

I. Jézus Krisztus kinyilatkoztatásának teljessége és véglegessége

II. A megtestesült Logosz és a Szentlélek az üdvösség mûvében

III. Jézus Krisztus üdvözítô misztériumának egyetlen és egyetemes volta

IV. Az Egyház egyetlensége és egysége

V. Egyház, Isten Országa és Krisztus Országa

VI. Az Egyház és a vallások kapcsolata az üdvösséggel

Befejezés

Jegyzetek


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû füzet szöveghû elektronikus változata. A könyv 2000-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában az ISBN 963 361 187 3 azonosítóval. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült.


Bevezetés

1. Az Úr Jézus mennybemenetele elôtt megparancsolta tanítványainak, hogy hirdessék az Evangéliumot az egész világnak és kereszteljék meg az összes nemzetet: ,,Menjetek el az egész világra, és hirdessétek az Evangéliumot minden teremtménynek. Aki hisz és megkeresztelkedik, üdvözül, aki nem hisz, elkárhozik'' (Mk 16,15-16); ,,nekem adatott minden hatalom a mennyben és a földön. Menjetek tehát és tegyétek tanítványommá mind a népeket. Kereszteljétek meg ôket az Atya és a Fiú és a Szentlélek nevében, és tanítsátok ôket mindannak megtartására, amit parancsoltam nektek. Íme, én veletek vagyok minden nap a világ végezetéig.'' (Mt 28,18-20; vö. Lk 24,46-48; Jn 17,18; 20,21; ApCsel 1,8.)

Az Egyház egyetemes küldetése Jézus Krisztus parancsából fakad, és a századok folyamán Isten, az Atya, a Fiú és a Szentlélek misztériumának és a Fiú megtestesülése -- mint az egész emberiség számára üdvözítô esemény -- misztériumának hirdetésével teljesül. A keresztény hitvallás alaptételei ezek:

,,Hiszek az egy Istenben, mindenható Atyában, mennynek és földnek, minden láthatónak és láthatatlannak Teremtôjében. Hiszek az egy Úrban, Jézus Krisztusban, Isten egyszülött Fiában, aki az Atyától született az idô kezdete elôtt. Isten az Istentôl, Világosság a Világosságtól, valóságos Isten a valóságos Istentôl, született, de nem teremtmény, az Atyával egylényegû, és minden általa lett. Értünk, emberekért, a mi üdvösségünkért leszállott a mennybôl. Megtestesült a Szentlélek erejébôl Szûz Máriától, és emberré lett. Poncius Pilátus alatt értünk keresztre feszítették, kínhalált szenvedett és eltemették. Harmadnapra föltámadott az írások szerint, fölment a mennybe, ott ül az Atyának jobbján, de újra eljön dicsôségben ítélni élôket és holtakat, és országának nem lesz vége. Hiszek a Szentlélekben, Urunkban és éltetônkben, aki az Atyától származik; akit éppúgy imádunk és dicsôítünk, mint az Atyát és a Fiút. Ô szólt a próféták szavával. Hiszek az egy, szent, katolikus és apostoli Anyaszentegyházban, vallom az egy keresztséget a bûnök bocsánatára, várom a holtak feltámadását és az eljövendô örök életet. Ámen.''[1]

2. Az Egyház a századok folyamán hûségesen hirdette és tanúsította Jézus Evangéliumát, a második keresztény évezred végén azonban e küldetés még messze van beteljesedésétôl.[2] Ezért ma még aktuálisabb, mint korábban, Pál apostol felkiáltása minden megkeresztelt ember missziós elkötelezettségérôl: ,,hogy az Evangéliumot hirdetem, azzal nem dicsekedhetek, hiszen ez kényszerû kötelességem. Jaj nekem, ugyanis, ha nem hirdetem az Evangéliumot!'' (1Kor 9,16) Innen érthetô, hogy a Tanítóhivatal különleges figyelmet fordít az Egyház evangelizáló küldetésének megalapozására és támogatására, mindenekelôtt a világ vallásos hagyományaival kapcsolatban.[3]

Tekintettel az értékekre, melyeket e vallásos hagyományok tanúsítanak és fölkínálnak az emberiség számára, az Egyháznak a nemkeresztény vallásokkal való kapcsolatáról szóló zsinati nyilatkozat pozitívan és nyitottan ezeket mondja: ,,A katolikus Egyház semmit sem utasít el abból, ami ezekben a vallásokban igaz és szent. Ôszinte tisztelettel szemléli ezeket a magatartásformákat és életmódokat, erkölcsi parancsolatokat és tanításokat, melyek sokban különböznek attól, amit ô maga hisz és tanít, mégis nemritkán tükrözik annak az igazságnak a sugarát, amely megvilágosít minden embert''.[4] Ezt az irányt követve az Egyház elkötelezetten Jézus Krisztus hirdetésére, aki ,,az út, az igazság és az élet'' (Jn 14,6), napjainkban a vallások közötti dialógust is ápolja. Természetesen ez nem helyettesíti, hanem kíséri a pogányokhoz szóló küldetést, az egység azon misztériumából fakadóan, melybôl ,,következik, hogy valamennyien, férfiak és nôk egyaránt, akik csak üdvözülnek, jóllehet különbözô módon, Jézus Krisztusban, az Ô Szentlelke által, az üdvösség egy és ugyanazon misztériumából részesednek''.[5] E dialógus, mely része az Egyház evangelizáló küldetésének,[6] magában foglalja a megértés, a kölcsönös megismerés és egymás gazdagításának -- az igazság iránti engedelmes és a szabadságot tisztelô -- magatartását.[7]

3. A keresztény hit és a többi vallásos hagyomány közötti dialógus elméleti elmélyítése és gyakorlata új kérdéseket vet föl, melyekkel a kutatás új ösvényein próbálnak szembenézni, olyan tételeket fogalmazva meg és olyan magatartási formákat sugallva, melyeket gondosan kell mérlegelnünk. A jelen nyilatkozat emlékeztetni akarja a püspököket, a teológusokat és az összes katolikus hívôt az e tárgykörbe tartozó, mellôzhetetlen tanításokra, melyek hozzájárulhatnak ahhoz, hogy a teológiai reflexió olyan megoldásokat találjon, melyek összhangban vannak a hitletéteménnyel és válaszolnak korunk kulturális igényeire.

A nyilatkozat kifejtô nyelvezete megfelel céljának, miszerint nem rendszerezve akarja tárgyalni Jézus Krisztus és az Egyház egyetlen és egyetemesen üdvözítô voltának problematikáját, nem is akar megoldásokat adni szabadon vitatható teológiai kérdésekre. Sokkal inkább újra elô akarja adni a katolikus hit ide vonatkozó tanítását, ugyanakkor megemlít néhány lényeges, további kutatásra váró problémát, és elutasít bizonyos téves vagy kétértelmû álláspontokat. Ezért a nyilatkozat fölidézi a Tanítóhivatal korábbi dokumentumait, azzal a szándékkal, hogy megerôsítse az Egyház hitletéteményéhez tartozó igazságokat.

4. Az Egyház folyamatos missziós igehirdetését napjainkban relativista elméletek veszélyeztetik, melyek nemcsak de facto, hanem de iure (elvileg) is igazolni akarják a vallási pluralizmust. Következésképpen túlhaladottnak tartanak olyan igazságokat, mint például Jézus Krisztus kinyilatkoztatásának végsô és tökéletes voltát; a keresztény hit természetét a többi vallás belsô meggyôzôdéséhez viszonyítva; a Szentírás könyveinek sugalmazott voltát; az örök Ige és a názáreti Jézus személyi egységét; a megtestesült Ige és a Szentlélek üdvrendjének egységét; Jézus Krisztus misztériumának egyetlen és egyetemesen üdvözítô voltát; az Egyház egyetemesen üdvözítô közvetítését; Isten Országa, Krisztus Országa és az Egyház különbözôségét és elválaszthatatlanságát; Krisztus egyetlen Egyházának a katolikus Egyházban létezését.

E felfogás gyökereit olyan filozófiai, illetve teológiai elôzményekben kell keresnünk, melyek megakadályozzák a kinyilatkoztatott igazság megértését és elfogadását. Néhány ilyen elôzmény: az a meggyôzôdés, hogy az isteni igazság felfoghatatlan és kimondhatatlan még a keresztény kinyilatkoztatás számára is; a relativista magatartás az igazsággal szemben, tudniillik, hogy ami igaz az egyiknek, az lehet nem igaz másoknak; a nyugati logika és a keleti szimbolikus gondolkodás radikális szembeállítása; annak szubjektivizmusa, aki mivel az észt tekinti az egyetlen ismeretforrásnak, ,,képtelenné válik tekintetét feljebb emelni, hogy bátorsága legyen elérkezni a létezés igazságához'';[8] azon igazság megértésének és elfogadásának nehézsége, hogy a történelemben vannak végleges és eszkatologikus történések; az örök Ige idôbeli megtestesülése eseményének metafizikai elsilányítása azáltal, hogy azt Isten puszta, a történelemben való megjelenésére redukálják; annak eklekticizmusa, aki a teológiai kutatásban különféle filozófiai és vallási eredetû eszméket használ anélkül, hogy tekintettel volna azok rendszerbeli összefüggésére vagy a keresztény igazsággal való összeegyeztethetôségére; végül az az irányzat, mely a Szentírást az Egyház hagyományától és Tanítóhivatalától függetlenül olvassa és értelmezi. Ilyen elôzményekbôl kiindulva -- melyek olykor tételszerûen, máskor hipotézisszerûen különféle színezetekben jelentkeznek -- néhány olyan teológiai tételt dolgoztak ki, melyekben a keresztény kinyilatkoztatás, Jézus Krisztus és az Egyház misztériuma elveszíti abszolút igazság jellegét és egyetemesen üdvözítô voltát, vagy legalábbis a kétkedés és a bizonytalanság árnyéka borul rájuk.


I. Jézus Krisztus kinyilatkoztatásának teljessége és véglegessége

5. Ennek az egyre jobban terjedô relativista gondolkodásnak az ellensúlyaként mindenekelôtt emlékeztetnünk kell Jézus Krisztus kinyilatkoztatásának végleges és tökéletes jellegére. Szilárdan hinni kell ugyanis azt a tételt, hogy Jézus Krisztus, Isten megtestesült Fia misztériumában -- aki ,,az út, az igazság és az élet'' (Jn 14,6) -- az isteni igazság teljessége nyert kinyilatkoztatást: ,,Nem ismeri a Fiút senki, csak az Atya, és az Atyát sem ismeri senki, csak a Fiú és az, akinek a Fiú ki akarja nyilatkoztatni'' (Mt 11,27); ,,Istent soha senki nem látta, az egyszülött Fiú, aki az Atya ölén van, ô nyilatkoztatta ki'' (Jn 1,18); ,,Krisztusban lakik testi formában az istenség egész teljessége, és benne lettetek ennek a teljességnek részesei'' (Kol 2,9-10).

Isten szavához hûségesen tanítja a II. Vatikáni Zsinat: ,,Az Istenrôl és az ember üdvösségérôl így kinyilatkoztatott mélységes igazság Krisztusban ragyog föl, aki az egész kinyilatkoztatás közvetítôje és teljessége'',[9] és megerôsíti: ,,Jézus Krisztus, a megtestesült Ige, az »emberekhez küldött ember« tehát »Isten igéit mondja« (Jn 3,34), és véghezviszi az üdvözítô mûvet, melyet az Atya bízott rá, hogy megtegye (vö. Jn 5,36; 17,4). Ezért ô -- akit, ha valaki lát, az Atyát is látja (vö. Jn 14,9) -- egész jelenlétével és minden megnyilvánulásával, szavaival és tetteivel jeleivel és csodáival, fôként pedig halálával és a halálból való dicsôséges föltámadásával, végül az igazság Lelkének elküldésével véghezviszi és tökéletessé teszi a kinyilatkoztatást (...) A krisztusi üdvrend tehát mint új és végleges szövetség sohasem múlik el, és már semmiféle új nyilvános kinyilatkoztatást nem kell várnunk a mi Urunk Jézus Krisztus dicsôséges eljöveteléig (vö. 1Tim 6,14; Tit 2,13).''[10]

Ezért a Redemptoris missio enciklika megismétli, hogy az Egyház feladata úgy hirdetni az Evangéliumot, mint az igazság teljességét: ,,Isten kinyilatkoztatásának Igéje által végérvényesen, teljességében föltárta önmagát, közölte az emberi nemmel, hogy kicsoda Ô. Istennek ez a biztos és végérvényes önkinyilatkoztatása adja az Egyház missziós természetének legmélyebb indokát: nem mondhat le arról, hogy hirdesse az Evangéliumot, az igazság teljességét, amelyet Isten önmagáról közölt velünk.''[11] Tehát csak Jézus Krisztus kinyilatkoztatása ,,hoz történelmünkbe olyan egyetemes és végsô igazságot, mely az emberi elmét állandó kutatásra készteti''.[12]

6. Ellentétes tehát az Egyház hitével az az állítás, hogy Jézus Krisztus kinyilatkoztatása korlátozott, befejezetlen és tökéletlen, ezért a többi vallásban jelenlévô kinyilatkoztatásból kiegészítésre szorul. Ezen állítás végsô indoka az a föltételezés, hogy Isten igazságát a maga teljességében és összességében egyetlen történeti vallás -- tehát a kereszténység, sôt maga Jézus Krisztus -- sem képes megragadni és hirdetni. Ezen állítás alapjában mond ellent a korábbi hittételeknek, melyek szerint Jézus Krisztusban megadatott Isten üdvözítô misztériumának teljes és tökéletes kinyilatkoztatása. Ugyanis Jézus szavai, cselekedetei és egész történeti lénye, bár korlátozottak a maguk emberi valóságában, cselekvô alanyuk a megtestesült Ige isteni személye, ,,az igaz Isten és igaz ember'',[13] ezért Isten üdvözítô útjai kinyilatkoztatásának véglegességét és tökéletességét hordozzák akkor is, ha az isteni misztérium mélysége önmagában transzcendens és kimeríthetetlen marad. Az Istenrôl elmondott igazság nem veszíti érvényét és nem csorbul amiatt, hogy emberi nyelven hangzik el. Ellenkezôleg, ez az egyetlen, teljes és tökéletes igazság, mert aki mondja és teszi, Isten megtestesült Fia. Ezért a hit megköveteli, hogy valljuk: a testté lett Ige a maga teljes misztériumában -- a megtestesüléstôl a megdicsôülésig -- az Atyából részesedô, valóságos forrása és megvalósulása Isten emberiségnek szóló egész üdvözítô kinyilatkoztatásának,[14] s hogy a Szentlélek, aki Krisztus Lelke, az apostoloknak és rajtuk keresztül minden idôk egész Egyházának tanítja ezt a ,,teljes igazságot'' (Jn 16,13).

7. Isten kinyilatkoztatására a megfelelô válasz ,,a hit engedelmessége (Róm 1,5; vö. Róm 16,26; 2Kor 10,5-6), mellyel az ember szabadon Istenre bízza egész önmagát, »értelmével és akaratával teljesen meghódol a kinyilatkoztató Isten elôtt« és elfogadja a kapott kinyilatkoztatást''.[15] A hit kegyelmi ajándék: ,,Ehhez a hithez szükség van Isten megelôzô, segítô kegyelmére és a Szentlélek bensô segítségére, aki az ember szívét megindítja és Istenhez téríti, az értelem szemét megnyitja, és mindenkinek megadja az »igazság elfogadásának és hitének édességét«.''[16]

A hit engedelmessége magában foglalja a Krisztusban adott kinyilatkoztatás igazságának az elfogadását, melyet Isten garantál, aki maga az Igazság:[17] ,,A hit elsôsorban az ember személyes ragaszkodása Istenhez; ugyanakkor ettôl elválaszthatatlanul az Istentôl kinyilatkoztatott egész igazság szabad elfogadása.''[18] A hit tehát, amely ,,Isten ajándéka'' és ,,tôle belénköntött természetfölötti erény'',[19] kettôs ragaszkodást foglal magában: ragaszkodást a kinyilatkoztató Istenhez, és ragaszkodást a Tôle kinyilatkoztatott igazsághoz azon bizalom alapján, mely a hívôben a kinyilatkoztató személye iránt van. Ezért ,,nem vagyunk kötelesek másban hinni, csak Istenben, az Atyában, a Fiúban és a Szentlélekben''.[20]

Ezért határozottan tartanunk kell, hogy különbség van a teológiai hit és a többi vallásban található meggyôzôdés között. A hit a kinyilatkoztatott igazság kegyelemként kapott elfogadása, mely ,,lehetôség arra, hogy belépjünk a misztérium belsejébe, azáltal hogy elôsegíti belsô összefüggésének megértését''.[21] A többi vallásban élô meggyôzôdés ellenben az emberi bölcsesség és vallásosság kincseit alkotó azon tapasztalatok és elgondolások összessége, melyeket az ember az isteni és abszolút valósággal való kapcsolatában az igazságot keresve talált meg és valósított meg.[22]

A mai eszmecserék során nem mindig tartják szem elôtt e különbséget, ezért gyakran azonosítják a teológiai hitet -- mely a Szentháromság egy Istentôl kapott kinyilatkoztatott igazság elfogadása -- és a többi vallásban élô meggyôzôdést, mely vallásos tapasztalat az abszolút igazság keresése közben, és nincs meg benne a kinyilatkoztató Isten elfogadása. Ez egyik alapja azon irányzatoknak, melyek csökkentik, olykor megszüntetik a különbséget a kereszténység és a többi vallás között.

8. Megfogalmazzák még a többi vallás szent írásainak sugalmazottságáról szóló hipotézist is. Kétségtelen, el kell ismerni, hogy a többi vallásban vannak olyan elemek, melyek segítségével a századok folyamán, s ma is, sokan táplálni tudták és fönn tudták tartani vallásos kapcsolatukat Istennel. Ezért, tekintettel a többi vallás gyakorlatára, erkölcsi törvényeire és tanítására -- miként fentebb említettük --, a II. Vatikáni Zsinat tanítja, hogy ,,bár sokban különböznek attól, amit [az Egyház] hisz és tanít, mégis nemritkán tükrözik annak az Igazságnak sugarát, aki megvilágosít minden embert''.[23]

Az Egyház hagyománya azonban a sugalmazott szöveg minôsítést fenntartja az Ó- és Újszövetség kánoni könyvei számára, mert azokat a Szentlélek sugalmazta.[24] Folytatván e hagyományt, a II. Vatikáni Zsinat isteni kinyilatkoztatásról szóló dogmatikus konstitúciója tanítja: ,,Az Ó- és Újszövetség könyveit egész terjedelmükben, minden részükkel együtt szentnek és kánoninak tartja az Anyaszentegyház az apostoli hit alapján, mivel a Szentlélek sugalmazására írták le azokat (vö. Jn 20,31; 2Tim 3,16; 2Pt 1,19-21; 3,15-16), Isten a szerzôjük, és mint Szentírást kapta az Egyház.''[25] E könyvek ,,biztosan, hûségesen és tévedés nélkül tanítják mindazt, amit Isten a mi üdvösségünkre le akart íratni a szent iratokban''.[26]

Mivel azonban Isten Krisztusban minden nemzetet magához akar hívni, és közölni akarja velük kinyilatkoztatásának és szeretetének teljességét, különféle módokon nyilatkozik meg ,,nem csupán egyes embereknek, hanem népeknek is szellemi gazdagságuk révén, amely elsôsorban és szükségszerûen a vallásukban jelenik meg, noha azok »fogyatékosságokat, hibákat és tévedéseket« is tartalmaznak''.[27] A többi vallás szent könyvei tehát, melyek táplálják és irányítják követôik életét, Krisztus misztériumából nyerik az igazságnak és kegyelemnek bennük jelenlévô elemeit.


II. A megtestesült Logosz és a Szentlélek az üdvösség mûvében

9. A mai teológiai gondolkodásban gyakran fölmerül a názáreti Jézus olyan felfogása, amely szerint különös, behatárolt történeti személy Ô, aki nem kizárólagosan nyilatkoztatja ki az isteni valóságot, hanem csak kiegészíti más kinyilatkoztató és üdvözítô személyiségek tevékenységét. Eszerint a Végtelen, az Abszolútum, az Isten végsô Misztériuma az emberiségnek sokféleképpen és sok történeti személyben nyilatkozik meg, akik közül egy a názáreti Jézus. Pontosabban fogalmazva, egyesek számára Jézus egyike volna azoknak, akikben a Logosz az idôk folyamán alakot öltött, hogy az üdvösséget közölje az emberiséggel. Ezen túlmenôen részben a keresztény üdvösség egyetemességének, részben a vallásos pluralizmus tényének igazolására két üdvrendrôl beszélnek: az egyik az örök Igéé, mely az Egyházon kívül és az Egyháztól függetlenül is érvényes, a másik a megtestesült Igéé. Az örök Ige üdvrendje egyetemesség tekintetében felülmúlja a megtestesült Ige -- pusztán keresztényekre korlátozódó -- üdvrendjét, annak ellenére, hogy Isten jelenléte ebben teljesebb.

10. E tételek teljesen ellenkeznek a keresztény hittel. Ugyanis szilárdan hinnünk kell a hit tanítását, mely hirdeti, hogy a názáreti Jézus, Mária Fia az Atyának Fia és Igéje, és egyedül Ô az. Az Ige, aki ,,kezdetben volt Istennél'' (Jn 1,2), ugyanaz, mint aki ,,testté lett'' (1,14). Jézus Krisztusban, az élô Isten Fiában (vö. Mt 16,16) ,,testileg benne lakik az istenség teljessége'' (Kol 2,9). Ô ,,az egyszülött Fiú, aki az Atya ölén van'' (Jn 1,18). ,,Benne nyertük el a megváltást (...), mert úgy tetszett az Atyának, hogy benne lakjék az egész teljesség, s hogy általa békítsen ki magával mindent a földön és a mennyben, minthogy Ô a kereszten vérével békességet szerzett.'' (Kol 1,13-14.19-20)

A Szentírást követve és visszautasítva az egyszerûsítô és téves értelmezéseket az I. Niceai Zsinat így fogalmazta meg ünnepélyesen a hitét ,,Jézus Krisztusban, Isten Fiában, aki mint egyszülött az Atyától született, azaz az Atya lényegébôl, Isten az Istentôl, világosság a világosságtól, valóságos Isten a valóságos Istentôl, született, nem teremtetett, egylényegû az Atyával, aki által a mennyben és a földön minden teremtetett. Aki értünk, emberekért és a mi üdvösségünkért leszállott, megtestesült és emberré lett, szenvedett és föltámadott a harmadik napon, fölment a mennybe és eljön ítélni élôket és holtakat.''[28] Az egyházatyák tanítását követve a Kalkedoni Zsinat is megvallotta, hogy ,,egy és ugyanaz a Fiú, a mi Urunk Jézus Krisztus, tökéletes az istenségben és tökéletes az emberségben, valóságos Isten és valóságos ember (...) istensége szerint egylényegû az Atyával, embersége szerint egylényegû velünk (...); az idô kezdete elôtt az Atyától született istensége szerint, ugyanô született a végsô kor napjaiban az Istenszülô Szûz Máriától embersége szerint, értünk és a mi üdvösségünkért''.[29] Ezért a II. Vatikáni Zsinat megerôsíti, hogy Krisztus, ,,az új Ádám'', ,,a láthatatlan Isten képmása'' (Kol 1,15), ,,tökéletes ember is, aki Ádám fiainak az ôsbûn által elcsúfított istenképiségét helyreállította. (...) Az ártatlan Bárány, önként ontva vérét, életet szerzett nekünk. Isten benne szerzett kiengesztelést önmagával és az embereknek egymás között, s kiragadott minket az ördög és a bûn szolgaságából, így mindegyikünk elmondhatja az apostollal: Isten Fia »szeretett engem és önmagát adta értem« (Gal 2,20).''[30]

Ebben az összefüggésben II. János Pál pápa kifejezetten mondja: ,,A keresztény hitnek ellene mond az Ige és Jézus Krisztus mindenféle szétválasztása. (...) Jézus a megtestesült Ige, egy és oszthatatlan személy. (...) Krisztus nem más, mint a názáreti Jézus, és ô Isten megtestesült Igéje minden ember üdvösségéért. (...) Miközben arra törekszünk, hogy fölfedezzük és értelmezzük Istennek minden ajándékát, amelyet a népeknek adott -- különösen a szellemieket --, ezeket nem szakíthatjuk el Jézus Krisztustól, aki az isteni üdvösségterv középpontjában áll.''[31]

Ugyanígy ellenkezik a katolikus hittel az a felfogás, mely szétválasztja a Logosz üdvözítô tevékenységét a megtestesült Ige tevékenységétôl. A megtestesüléssel Isten Igéjének minden üdvös cselekedete az emberi természettel egységben történik, melyet ô minden ember üdvösségéért magára vett. Az emberi és isteni természetben tevékenykedô egyetlen alany az Ige egyetlen személye.[32] Ezért nem egyeztethetô össze az Egyház tanításával az az elmélet, mely az isteni Logosznak olyan üdvözítô tevékenységet tulajdonít, melyet ô -- a megtestesülés után is -- a maga embersége ,,fölött'' vagy ,,azon túl'' végezne.[33]

11. Hasonlóképpen szilárdan hinni kell azt is, hogy csak egyetlen, a Szentháromság egy Isten által akart üdvrend van, melynek forrása és központja az Ige megtestesülésének misztériuma, aki a teremtés és a megváltás terve szerint az isteni kegyelem közvetítôje (vö. Kol 1,15-20), minden létezô összefoglalója (vö. Ef 1,10), aki ,,értünk bölcsességgé, igazsággá, megszenteléssé és megváltássá lett'' (1Kor 1,30). Krisztus misztériumának ugyanis belsô egysége van, mely az Istenben történt örök kiválasztásától a második eljöveteléig terjed: az Atya ,,ôbenne választott ki bennünket a világ teremtése elôtt, hogy szentek és feddhetetlenek legyünk elôtte a szeretetben'' (Ef 1,4). ,,Ôbenne nyertük el az örökséget annak végzésébôl, aki mindent szabad elhatározása szerint tesz.'' (Ef 1,11.) ,,Akiket ugyanis [az Atya] eleve ismert, azokat eleve arra rendelte, hogy Fiának képmását öltsék magukra, így lesz ô elsôszülött a sok testvér között. Akiket erre rendelt, azokat meg is hívta, akiket meghívott, azokat megigazulttá tette, akiket pedig megigazulttá tett, azokat meg is dicsôítette.'' (Róm 8,29-30.)

Az isteni kinyilatkoztatást hûségesen követve az Egyház Tanítóhivatala megerôsíti, hogy Jézus Krisztus az egyetemes Közvetítô és Megváltó: ,,Isten Igéje, aki által minden teremtetett, megtestesült, hogy mint tökéletes ember mindenkit üdvözítsen és összefoglalja a mindenséget. Az Úr (...) az, akit az Atya föltámasztott a halálból, megdicsôített és jobbjára ültetett, hogy élôk és holtak bírája legyen.''[34] Ez az üdvözítô közvetítés magában foglalja a megváltó Krisztus, a legfôbb és örök Pap áldozatának egyetlenségét (vö. Zsid 6,20; 9,11; 10,12-14).

12. Van, aki fölveti a Szentlélek üdvrendjének hipotézisét, mely egyetemesebb jellegû lenne, mint a megtestesült, megfeszített és föltámadott Ige üdvrendje. Ez az állítás is ellenkezik a katolikus hittel, mely az Ige üdvözítô megtestesülését szentháromságos eseménynek tekinti. Az Újszövetségben Jézusnak, a megtestesült Igének a misztériuma a Szentlélek jelenlétének a helye, és az emberiségre való kiáradásának forrása, s nemcsak a messiási idôkben (vö. ApCsel 2,32-36; Jn 7,39; 20,22; 1Kor 15,45), hanem a történelembe lépése elôtti idôkben is (vö. 1Kor 10,4; 1Pt 1,10-12).

A II. Vatikáni Zsinat újra megerôsítette ezt az alapvetô igazságot az Egyház hívô tudatában. Amikor a Zsinat az Atya egész emberiségre vonatkozó üdvözítô tervét bemutatja, kezdettôl fogva szorosan összekapcsolja Krisztus misztériumát a Szentlélek misztériumával.[35] Az Egyház építésének egész mûvét, melyet Jézus Krisztus, a Fô a századok folyamán végez, mint a Lelkével közösségben végrehajtott mûvet látja a Zsinat.[36]

Ezen felül Jézus Krisztus üdvözítô tevékenysége Lelkével és Lelke által kiterjed a látható Egyház határain túl az egész emberiségre. Amikor a Zsinat a húsvéti misztériumról beszél, melyben Krisztus életet adóan már most magához kapcsolja a hívôt a Szentlélekben és megajándékozza a föltámadás reményével, ezt mondja: ,,Mindez nemcsak a Krisztus-hívôkre érvényes, hanem minden jóakaratú emberre is, akiknek szívében láthatatlanul munkálkodik a kegyelem. Mivel ugyanis Krisztus mindenkiért meghalt, s minden ember végsô hivatása azonos, tudniillik isteni hivatás, vallanunk kell, hogy a Szentlélek mindenkinek fölkínálja a lehetôséget, csak Isten elôtt ismert módon, hogy csatlakozhassanak e húsvéti misztériumhoz.''[37]

Világos tehát a kapcsolat a megtestesült Ige üdvöt hozó misztériuma és a Szentlélek misztériuma között, aki nem tesz mást, mint aktualizálja az emberré lett Fiú üdvözítô hatását minden ember életében, akiket Isten egyetlen célja hívott meg, akár megelôzték a történelemben az emberré lett Igét, akár az ô történelembe való belépése után élnek: mindannyiuknak az Atya Lelke az éltetôje, akit az Emberfia bôkezûen ajándékoz (vö. Jn 3,34).

Ezért az Egyház Tanítóhivatala nemrég határozottan és világosan fölidézte az egyetlen isteni üdvrend igazságát: ,,A Lélek jelenléte és tevékenysége nemcsak az egyes embert érinti, hanem a társadalmat és a történelmet is, a népeket, a kultúrákat, a vallásokat is. (...) A föltámadt Krisztus mûködik az emberek szívében a Lélek erejében. (...) A Szentlélek az, aki hinti »az Ige magvait«, melyek a rítusokban és kultúrákban jelen vannak, és megérleli azokat Krisztusban.''[38] A Tanítóhivatal elismeri a Lélek üdvtörténeti tevékenységét az egész világegyetemben és az egész emberi történelemben,[39] de megerôsíti, hogy ,,ez ugyanaz a Lélek, aki a megtestesülésben, Jézus életében, halálában és feltámadásában mûködött, és aki az Egyházban fejti ki hatását. Ô nem verseng Krisztussal, nem áthidalója annak a távolságnak, amit Krisztus és az Ige között olykor föltételeznek. Minden, amit a Lélek az emberek szívében, a népek történetében, a kultúrákban és vallásokban cselekszik, elôkészítése az Evangélium befogadásának, lehetetlen, hogy ne legyen szoros kapcsolatban Krisztussal, a Lélek erejében testté lett Igével, hogy »mint tökéletes ember, mindenkit üdvözítsen és a mindenséget összefoglalja«.''[40]

A Szentlélek tevékenysége tehát nem Krisztus tevékenysége mellett vagy azon kívül történik. A Szentháromság egy Istennek egyetlen üdvrendje van, mely Isten Fia megtestesülésének, halálának és föltámadásának misztériumában valósul meg, a Szentlélek közremûködésével aktualizálódik és árad ki üdvözítô erejével az egész emberiségre és a mindenségre: ,,Az emberek nem léphetnek közösségre Istennel, csak Krisztus által, a Szentlélek késztetésére.''[41]


III. Jézus Krisztus üdvözítô misztériumának egyetlen és egyetemes volta

13. Ismételten felmerül az az elgondolás is, amely tagadja Jézus Krisztus misztériumának egyetlen és egyetemesen üdvözítô voltát. Ennek a tagadásnak semmiféle szentírási alapja nincs. Szilárdan kell ugyanis hinni, mint az Egyház hitletéteményének állandó részét, hogy Jézus Krisztus, az Isten Fia az Úr és az egyetlen üdvözítô, aki megtestesülésével, halálával és föltámadásával elhozta az üdvtörténet beteljesedését, melynek ô a teljessége és a középpontja.

Az Újszövetségbôl vett idézetek ezt világosan tanúsítják: ,,az Atya elküldte a Fiát a világ üdvözítôjéül'' (1Jn 4,14); ,,Íme, az Isten Báránya, aki elveszi a világ bûnét'' (Jn 1,29). Péter a fôtanács elôtt mondott beszédében, annak igazolásául, hogy a születésétôl béna ember Jézus nevében gyógyult meg (vö. ApCsel 3,1-8), kijelenti: ,,Nincs üdvösség senki másban. Mert nem adatott más név az ég alatt az embereknek, amelyben üdvözülhetnénk.'' (ApCsel 4,12) Ugyanô tanítja, hogy Jézus Krisztus ,,a mindenség Ura''; ,,ô az, akit az Isten az élôk és holtak bírájául rendelt''; ezért ,,aki hisz benne, elnyeri az ô nevében bûnei bocsánatát'' (ApCsel 10,36.42-43).

Szent Pál a korintusi közösségnek írja: ,,Igaz, beszélnek istenekrôl az égen és a földön, mivel sok istenük és uruk van, nekünk mégis egy az Istenünk: az Atya, akitôl minden származik, s akiért mi is vagyunk; egy az Urunk, Jézus Krisztus, aki által minden van, s mi magunk is általa vagyunk'' (1Kor 8,5-6). János apostol is megerôsíti: ,,Isten ugyanis úgy szerette a világot, hogy egyszülött Fiát adta oda, hogy aki hisz benne, el ne vesszen, hanem örökké éljen. Isten nem azért küldte Fiát a világba, hogy elítélje a világot, hanem hogy üdvösséget szerezzen a világnak.'' (Jn 3,16-17) Az Újszövetségi Szentírásban Isten egyetemes üdvözítô akarata szorosan kapcsolódik Krisztus egyetlen közvetítéséhez: ,,[Isten] azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön és eljusson az igazság ismeretére. Hiszen egy az Isten, s egy a közvetítô Isten és az ember között: az ember Krisztus Jézus, aki váltságul adta magát mindenkiért'' (1Tim 2,4-6).

Az elsô keresztények fölismerték az egyetlen és egyetemes üdvösség ajándékát, melyet az Atya kínál föl Jézus Krisztus által a Szentlélekben (vö. Ef 1,3-14). Ennek tudatában fordultak Izraelhez, megmutatván neki, hogy az üdvösség beteljesedése meghaladja a Törvényt, majd az akkori pogány világ felé fordultak, mely sokféle üdvözítô istenségben hitt. E hitletéteményt az Egyház mai Tanítóhivatala ismét elôadja: ,,Az Egyház hiszi, hogy Krisztus, aki mindenkiért meghalt és föltámadt (vö. 2Kor 5,15), Szentlelke által világosságot és erôt ad az embernek, hogy megfelelhessen nagyszerû hivatásának; és nem adatott az ég alatt más név az embereknek, melyben üdvözülhetnének (vö. ApCsel 4,12). Hasonlóképpen hiszi, hogy az egész emberi történelem kulcsát, középpontját és célját Urában és Mesterében találja meg.''[42]

14. Katolikus hitigazságként kell tehát szilárdan hinni, hogy a Szentháromság egy Isten egyetemesen üdvözítô akarata egyszer s mindenkorra fölkínáltatott és megvalósult Isten Fia megtestesülésének, halálának és föltámadásának misztériumában.

A mai teológiának, figyelembe véve e hitigazságot, az a feladata, hogy amikor a többi vallások tapasztalatait és jelentôségét szemléli Isten üdvözítô tervében, azt vizsgálja, hogy beleillenek-e és hogy hogyan illenek bele Isten üdvözítô tervébe a többi vallás személyiségei és pozitív elemei. Az egyházi Tanítóhivatal irányítása mellett nagyon tág tér nyílik az ilyen irányú teológiai kutatás számára. A II. Vatikáni Zsinat ugyanis megállapította, hogy ,,a Megváltó egyedülálló közvetítôi tevékenysége sem zárja ki, hanem éppen serkenti a teremtményekben az egy forrásból eredô változatos együttmunkálkodást''.[43] A továbbiakban pontosan meg kell határozni e részesedô részvétel tartalmát, melynek mindig Krisztus egyetlen közvetítéséhez kell igazodnia: ,,Néha különbözô fajtájú és rendû másodlagos közvetítôk sem zárhatók ki, de ezek jelentésüket és erejüket Krisztus közvetítésébôl merítik, vele nem egyenrangúak, és nem is kiegészítései''.[44] Ellenkeznek tehát a keresztény és katolikus hittel azok a megoldási kísérletek, melyek Isten üdvözítô tevékenységét Krisztus egyetlen közvetítésének mellôzésével tételezik föl.

15. Nemritkán javasolják, hogy kerülni kell a teológiában az olyan kifejezéseket, mint ,,egyetlenség'', ,,egyetemesség'', ,,abszolút'', mert ezek használata eltúlozva hangsúlyozza Jézus Krisztus üdvöt hozó eseményének jelentôségét és értékét a többi vallással szemben. Valójában azonban e kifejezések egyszerûen a kinyilatkoztatott igazsághoz való hûséget fejezik ki, mert a hit forrásaiból származnak. A hívôk közössége ugyanis kezdettôl fogva fölismerte Jézus üdvrendi jelentôségét, mely szerint egyedül neki -- Isten emberré lett, megfeszített és föltámadott Fiának -- a célja az Atyától kapott küldetéssel és a Szentlélek erejében, hogy átadja ajándékul a kinyilatkoztatást (vö. Mt 11,27) és az isteni életet (vö. Jn 1,12; 5,25-26; 17,2) az egész emberiségnek és minden egyes embernek.

Ebben az értelemben állítható, és állítani kell, hogy Jézus Krisztusnak egyedülálló és páratlan, csak rá jellemzô, kizárólagos, egyetemes, feltétlen jelentôsége és értéke van az emberi nem és az emberiség története számára. Jézus ugyanis Isten minden ember üdvösségéért emberré lett Igéje. Erre hivatkozva tanítja a II. Vatikáni Zsinat: ,,Isten Igéje ugyanis, aki által minden teremtetett, megtestesült, hogy mint tökéletes ember mindenkit üdvözítsen és összefoglalja a mindenséget. Az Úr az emberi történelem célja, az a pont, amelyre a történelem és a civilizáció vágyai irányulnak, Ô az emberi nem középpontja, minden szív öröme és kívánságainak beteljesedése. Ô az, akit az Atya föltámasztott a halálból, megdicsôített és jobbjára ültetett, hogy élôk és holtak bírája legyen.''[45]. ,,Krisztusnak éppen ez az egyedülálló mivolta az, ami abszolút és egyetemes jelentôséget ad neki, ezáltal -- bár maga is része a történelemnek, mégis -- ô maga a történelem középpontja és célja. »Én vagyok az alfa és az omega, az elsô és az utolsó, a kezdet és a vég.«'' (Jel 22,13)[46]


IV. Az Egyház egyetlensége és egysége

16. Az Úr Jézus, az egyetlen üdvözítô nem egyszerûen közösséget szervezett a hívôkbôl, hanem Egyházat, üdvözítô misztériumot alapított: ô maga van az Egyházban, és az Egyház ôbenne van (vö. Jn 15,1 kk.; Gal 3,28; Ef 4,15-16; ApCsel 9,5); ezért Krisztus üdvözítô misztériumának teljessége az Egyházhoz is tartozik, mely elválaszthatatlanul kapcsolódik Urához. Jézus Krisztus ugyanis az Egyházban és az Egyház által folytatja üdvözítô jelenlétét és tevékenységét (vö. Kol 1,24-27),[47] mely az ô teste (vö. 1Kor 12,12-13.27; Kol 1,18).[48] Miként egy élô test feje és tagjai, különböznek bár, de el nem választhatók egymástól, úgy Krisztust és az Egyházat sem lehet sem összekeverni, sem szétválasztani, mert egyetlen ,,teljes Krisztust'' alkotnak.[49] E szétválaszthatatlanságot az Újszövetségi Szentírás kifejezi azzal a képpel is, hogy az Egyház Krisztus menyasszonya (vö. 2Kor 11,2; Ef 5,25-29; Jel 21,2.9).[50] Ezért Jézus Krisztus üdvözítô közvetítésének egyetlen és egyetemes voltával együtt szilárdan hinni kell mint katolikus hitigazságot az általa alapított Egyház egyetlen voltát is. Így miként csak egy a Krisztus, úgy egy az ô teste is, egyetlen a menyasszonya is: ,,Egyetlen egy a katolikus és apostoli Egyház''.[51] Továbbá az Úr ígéreteibôl, miszerint soha nem hagyja el Egyházát (vö. Mt 16,18; 28,20), s Lelkével vezetni fogja (vö. Jn 16,13), következik, hogy a katolikus hit szerint az Egyház egyetlensége és egysége, és mindaz, ami épségéhez hozzátartozik, soha nem megy veszendôbe.[52]

A hívôknek vallaniuk kell, hogy -- az apostoli jogfolytonosságban gyökerezô[53] -- történeti folytonosság van a Krisztus által alapított Egyház és a katolikus Egyház között: ,,Krisztus egyetlen Egyháza, (...) melyet Üdvözítônk feltámadása után Péternek adott át, hogy legeltesse (Jn 21,17), és ôrá meg a többi apostolra bízta terjesztését és kormányzását (vö. Mt 28,18 kk), és mindörökre az igazság oszlopának és erôsségének rendelte (1Tim 3,15), e világban mint alkotmányos és rendezett társaság a Péter utóda és a vele közösségben élô püspökök által kormányzott katolikus Egyházban létezik [subsistit in].''[54] A subsistit in ('létezik') kifejezéssel a II. Vatikáni Zsinat két tantételt akart összhangba hozni: az egyik az, hogy Krisztus Egyháza a keresztények megoszlásai ellenére a maga teljességében csak a katolikus Egyházban létezik; a másik, hogy ,,a megszentelés és az igazság sok eleme létezik határain kívül'',[55] vagyis azokban az egyházakban és egyházi közösségekben, melyek még nincsenek teljes közösségben a katolikus Egyházzal.[56] De ezen utóbbiakra vonatkozóan állítanunk kell, hogy ,,hatékonyságuk a kegyelemnek és igazságnak abból a teljességébôl ered, amely a katolikus Egyházra van bízva''.[57]

17. Krisztusnak tehát egyetlen Egyháza van, mely a Péter utóda és a vele közösségben lévô püspökök által kormányzott katolikus Egyházban létezik.[58] Azok az egyházak, melyek, bár nincsenek teljes közösségben a katolikus Egyházzal, de nagyon szoros kötelékek -- az apostoli jogfolytonosság és az érvényes Eucharisztia -- fûzik hozzá, valójában részegyházak.[59] Ezért ezekben az egyházakban is Krisztus Egyháza van jelen és mûködik, jóllehet hiányzik a katolikus Egyházzal való teljes közösség, amennyiben nem fogadják el a primátus katolikus tanítását, melyet Isten akarata szerint Róma püspöke objektíven birtokol és gyakorol az egész Egyház felett.[60]

Azok az egyházi közösségek ellenben, melyek nem ôrizték meg az érvényes püspökséget és az Eucharisztia misztériumának eredeti és teljes valóságát,[61] nem egyházak a szó sajátos értelmében; mindazonáltal akiket e közösségekben megkeresztelnek, azok a keresztség révén beletestesülnek Krisztusba, s ezért bizonyos, jóllehet tökéletlen közösségben vannak az Egyházzal.[62] A keresztség ugyanis természete szerint a Krisztusban való élet teljes kibontakozására irányul a teljes hit megvallása, az Eucharisztia és az Egyházban való teljes közösség által.[63]

,,Ezért a hívôknek nem szabad azt képzelniük, hogy Krisztus Egyháza nem más, mint -- elkülönült, de valamilyen formában mégis egy -- egyházak és egyházi közösségek bizonyos összessége; s azt sem gondolhatják, hogy Krisztus Egyháza ma már igazában sehol sem létezik, hanem csak célnak tekinthetô, mely felé minden egyháznak és közösségnek törekednie kell.''[64] Valójában ,,ennek a már adott Egyháznak az elemei összességükben a katolikus Egyházban léteznek, s a többi közösségben nincs meg a teljességük''.[65] ,,Ezek a tôlünk különvált egyházak és közösségek -- jóllehet hitünk szerint nincs meg a teljességük -- nem jelentéktelenek és súlytalanok az üdvösség misztériumában. Krisztus Lelke ugyanis nem vonakodik fölhasználni ôket az üdvösség eszközéül, melynek hatékonysága a kegyelemnek és igazságnak abból a teljességébôl ered, amely a katolikus Egyházra van bízva.''[66] A keresztények közötti egység hiánya kétségtelenül seb az Egyház számára; nem abban az értelemben, mintha meg lenne fosztva az egységtôl, hanem ,,amennyiben a megoszlás akadályozza egyetemességének teljes megvalósítását a történelemben''.[67]


V. Egyház, Isten Országa és Krisztus Országa

18. Az Egyház küldetést kapott ,,Krisztus és Isten Országának hirdetésére és a népek közötti terjesztésére, s az Egyház ennek az Országnak csírája és kezdete a földön.''[68] Az Egyház egyrészt ,,jele és eszköze az Istennel való bensôséges egyesülésnek és az egész emberi nem egységének'';[69] tehát jele és eszköze az Országnak: arra hivatott, hogy hirdesse és megalapítsa azt. Másrészt az Egyház ,,az Atya, a Fiú és a Szentlélek egysége által egyesített nép'';[70] tehát ,,Krisztus misztériumban már jelenlévô országa'',[71] azaz csírája és kezdete. Isten Országának ugyanis eszkatologikus dimenziója van: jelen van az idôben, de teljes megvalósulása csak a történelem végeztével vagy beteljesedésével érkezik el.[72]

A szentírási és patrisztikus szövegekbôl, illetve az egyházi Tanítóhivatal megnyilatkozásaiból nem olvashatók ki a Mennyek Országa, Isten Országa, Krisztus Országa kifejezések, illetve ezek és az Egyház kapcsolatának egyértelmû jelentése. Az Egyház maga is misztérium, ezért egy emberi fogalom nem képes teljesen megragadni. Ezért mindezekrôl különbözô teológiai magyarázatok adhatók. Mindazonáltal egyetlen lehetséges magyarázat sem tagadhatja vagy silányíthatja el bármi módon a Krisztus, az Ország és az Egyház kapcsolatát. Ugyanis ,,Isten Országa, melyet a kinyilatkoztatásból ismerünk, nem választható el sem Krisztustól, sem az Egyháztól. (...) Ha az Országot elválasztjuk Jézus személyétôl, az már nem Isten általa kinyilatkoztatott országa. Ezzel meghamisítják mind az Ország jelentéstartalmát -- így fennáll annak veszélye, hogy pusztán emberi, ideológiai értelemben fogják fel --, mind pedig Krisztus természetét, aki többé már nem Úrként jelenik meg, akinek minden alá van vetve (vö. 1Kor 15,27). Ugyanígy nem választható el az Ország az Egyháztól. Köztudott, hogy az Egyház nem önmagáért létezik, hiszen Isten Országára irányul, amelynek csírája jele és eszköze. Mégis, noha az Egyház más, mint Krisztus vagy az Ország, elválaszthatatlan kapcsolatban áll mindkettôvel.''[73]

19. Az Egyház és az Ország közötti elszakíthatatlan kapcsolat állítása azonban nem feledtetheti azt, hogy Isten Országa még történelmi idôszakában sem azonos az Egyház látható és társadalmi valóságával. Nem zárható ki ugyanis ,,Krisztus és a Szentlélek mûködése az Egyház látható keretein kívül''.[74] Ezért tekintettel kell lenni arra is, hogy ,,az Ország mindenkire vonatkozik: az emberi személyekre, a közösségekre, az egész világmindenségre. Ezért az Országért dolgozni annyit jelent, mint fölismerni és ápolni az emberiség történelmében jelenlevô és azt átformáló isteni törekvést. Az Országot építeni azt jelenti, hogy dolgozunk a gonosz minden formájától való megszabadulásért. Röviden: Isten Országa az ô üdvözítô akaratának kinyilatkoztatása és megvalósítása a maga teljességében.''[75]

Az Isten Országa, Krisztus Országa és az Egyház közötti kapcsolat vizsgálása közben el kell kerülni az egyoldalú hangsúlyozásokat, például azon szemléletet, amely ,,a hangsúlyt egyértelmûen az Országra helyezi, és »országközpontúnak« nevezi magát. Olyan Egyház képét rajzolja meg, amely nem önmagára gondol, hanem csak azzal törôdik, hogy bizonyságot tegyen az Országról, és szolgáljon neki. Úgy mondják, az ô egyházuk »másokért való egyház«, miként Krisztus »másokért élô ember« volt. (...) Pozitív szempontok mellett ez a nézet negatív vonásokat is tartalmaz, különösen amiatt, hogy képviselôi hallgatnak Jézus személyérôl. Az Ország, amelyrôl ôk beszélnek, istenközpontú (teocentrikus), mert -- mint mondják -- Krisztust nem értik meg azok, akiknek nincs keresztény hitük, miközben a különbözô népek, kultúrák és vallások az egyetlen isteni valóságban, bárminek is nevezik, ismét megtalálhatják egymást. Ezen az alapon a teremtés titkát helyezik elôtérbe, mert ez megtalálható a különbözô kultúrákban és vallásos nézetekben, de nem tudnak semmit a megváltás titkáról. Ezen túlmenôen, a korábbi »egyházközpontú« szemlélet ellenhatásaként, és mert az Egyházat csupán jelnek tekintik, olyan Országot tételeznek föl, amely kizárja vagy jelentôségében alábecsüli az Egyházat.''[76] E tételek ellenkeznek a katolikus hittel, mert tagadják azt az egyedülálló kapcsolatot, mely Krisztus, az Egyház és Isten Országa között van.


VI. Az Egyház és a vallások kapcsolata az üdvösséggel

20. Mindazokból, amikre fentebb emlékeztettünk, néhány szükségszerû következmény adódik, amelyekhez a teológiai reflexiónak igazodnia kell, ha el akarja mélyíteni az Egyház és a vallások kapcsolatát az üdvösséggel.

Mindenekelôtt szilárdan hinni kell, hogy ,,a zarándok Egyház szükséges az üdvösséghez. Mert egyedül Krisztus a közvetítô és az üdvösség útja, aki az ô testében, ami az Egyház, jelenik meg számunkra; ô maga pedig, kifejezetten hangsúlyozva a hit és a keresztség szükséges voltát (vö. Mk 16,16; Jn 3,5), egyúttal az Egyház szükségességét is megerôsítette, melybe a keresztségen, mint ajtón át lépnek be az emberek.''[77] E tanítás nem állítható szembe Isten egyetemes üdvözítô akaratával (vö. 1Tim 2,4); éppen ezért ,,e két igazságot együttesen kell szemlélnünk, ugyanis Krisztusban minden nép elnyerheti az üdvösséget, és ehhez az üdvösséghez szükséges az Egyház''.[78]

Az Egyház ,,az üdvösség egyetemes szentsége'',[79] ezért -- titokzatos módon mindig az üdvözítô Jézus Krisztussal, a Fôvel egyesülten és neki alárendelten -- Isten tervében elszakíthatatlan kapcsolatban van minden ember üdvösségével.[80] Azok számára, akik formálisan és látható módon nem tagjai az Egyháznak, ,,elérhetô az üdvösség Krisztusban, egy olyan kegyelem által, amely, noha titokzatos módon az Egyházhoz kapcsolódik, formálisan mégsem teszi hozzátartozóvá ôket, de a külsô és belsô helyzetükhöz mérten, kellô idôben világosságot ad nekik. Ez a kegyelem Krisztusból árad, az ô áldozatának gyümölcse és a Szentlélek ajándéka.''[81] Ez az üdvösség kapcsolatban van az Egyházzal, mely ,,az Atyaisten terve szerint a Fiú és a Szentlélek küldetésébôl származik''[82].

21. Arra a kérdésre, hogy Isten üdvözítô kegyelme -- mely mindig Krisztuson keresztül a Szentlélekben adatik ajándékul és mindig titokzatos kapcsolatban van az Egyházzal -- miként jut el az egyes nem keresztényekhez, a II. Vatikáni Zsinat szûkszavúan annyit mondott, hogy Isten ezt a kegyelmet ,,egyedül az általa ismert utakon'' adja.[83] A teológia dolgozik e téma elmélyítésén.

E teológiai munkát bátorítani kell, mert kétségtelenül hozzájárul Isten üdvözítô tervének és megvalósulása útjainak mélyebb megértéséhez. Mindazok után, amiket eddig mondtunk Jézus Krisztus közvetítô szerepérôl és arról a ,,különleges és páratlan''[84] kapcsolatról, mely az Egyházat az Isten Országához, lényegében az egyetemesen megváltó Jézus Krisztus Országához fûzi az emberek között, nyilvánvaló, hogy ellenkezne a katolikus hittel, ha az Egyházat pusztán úgy tekintenék, mint az üdvösség egyik útját a többi vallás mellett, melyek mintegy kiegészítik az Egyházat, sôt lényegében egyenrangúak vele, s együtt irányulnak Isten eszkatologikus országa felé.

Kétségtelen, hogy a különféle vallási hagyományok hordoznak és fölkínálnak olyan vallásos elemeket, melyek Istentôl származnak,[85] és részét alkotják annak, ,,amit a Szentlélek munkál az emberek szívében, a népek történelmében, a kultúrákban és a vallásokban''.[86] Valójában a többi vallás néhány imádsága és szertartása elôkészíthet az Evangéliumra, amennyiben alkalmat adnak az emberi szívnek és nevelik arra, hogy az megnyíljon Isten tevékenysége elôtt.[87] Ezen imádságoknak és szertartásoknak azonban nem lehet olyan isteni eredetet és olyan ex opere operato üdvös hatékonyságot tulajdonítani, mint ami a keresztény szentségek sajátja.[88] Másrészt viszont nem tagadható, hogy bizonyos babonákból és más tévedésekbôl fakadó szertartások (vö. 1Kor 10,20-21) inkább akadályt jelentenek az üdvösség útján.[89]

22. Az üdvözítô Jézus Krisztus eljövetelével Isten azt akarta, hogy az általa alapított Egyház az egész emberiség üdvösségének eszköze legyen (vö. ApCsel 17,30-31).[90] E hitigazság nem kisebbíti a tényt, hogy az Egyház ôszinte tisztelettel tekint a világ vallásaira, de radikálisan kizárja azt az indifferens felfogást, melyet ,,vallási relativizmus hat át és arra a vélekedésre vezet, hogy »az egyik vallás annyit ér, mint a másik«''.[91] Amennyiben igaz, hogy a többi vallás követôi elnyerhetik az isteni kegyelmet, az is igaz, hogy tárgyilagosan nézve súlyosan hátrányos helyzetben vannak azokkal szemben, akik az Egyházban az üdvösség eszközeinek teljességét birtokolják.[92] ,,Az Anyaszentegyház gyermekei azonban el ne felejtsék, hogy kiváltságos helyzetüket nem saját érdemeiknek, hanem Krisztus különös kegyelmének kell tulajdonítaniuk; s ha nem válaszolnak rá gondolattal, szóval és cselekedettel, nem csupán nem üdvözülnek, hanem szigorúbb ítélet alá is esnek.''[93] Érthetô tehát, hogy az Egyház az Úr parancsának megfelelôen (vö. Mt 28,19-20) és a minden ember iránti szeretet követelményeként ,,szüntelenül hirdeti és hirdetnie is kell Krisztust, aki »az út, az igazság és az élet« (Jn 14,6), akiben az emberek megtalálják a vallásos élet teljességét, s akiben Isten mindeneket kiengesztelt önmagával''.[94]

A pogányokhoz szóló küldetés a vallásközi dialógusban is ,,ma éppúgy, mint mindig, szükséges és fontos.''[95] ,,Isten »azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön és eljusson az igazság megismerésére« (1Tim 2,4). Isten mindenki üdvösségét az igazság megismerése által akarja. Az üdvösség az igazságban van. Akik engedelmeskednek az igazság Lelke indításának, már az üdvösség útján vannak; az Egyháznak azonban, akire rábízatott ez az igazság, elébe kell mennie az ember vágyának, és vinnie kell neki az igazságot. Az Egyháznak, mivel hiszi, hogy az üdvösség terve egyetemes, missziósnak kell lennie.''[96] A dialógus tehát, bár része az evangelizáló küldetésnek, csupán egyike az Egyház pogány missziójának tevékenységei között.[97] A dialógus föltételezte egyenrangúság (paritás) a felek személyi méltóságára vonatkozik, nem tanításuk tartalmára, még kevésbé az emberré lett Isten, Jézus Krisztus és a többi vallásalapító közötti egyenlôségre. A szeretettôl vezérelve és a szabadságot tiszteletben tartva[98] az Egyháznak elsôsorban az a kötelessége, hogy hirdesse minden embernek az igazságot, melyet az Úr véglegesen kinyilatkoztatott, s hirdesse, hogy a keresztség és a többi szentség által meg kell térni Jézus Krisztushoz és ragaszkodni kell az Egyházhoz, annak érdekében, hogy az Atya, Fiú és Szentlélek Isten közösségében való részesedés teljes lehessen.

A bizonyosság Isten egyetemes üdvözítô akarata felôl nem fékezi, hanem éppen serkenti az üdvösség és az Úr Jézus Krisztushoz való megtérés hirdetésének sürgetô kötelességét.


Befejezés

23. A jelen nyilatkozat, mely megismétel és tisztáz néhány hitigazságot, Pál apostol példáját akarja követni, aki a korintusi híveknek ezt írta: ,,Mindenekelôtt azt hagytam rátok, amit magam, is kaptam'' (1Kor 15,3). Néhány problematikus, sôt téves állítással szemben a teológiai reflexiónak újra meg kell erôsítenie az Egyház hitét, s meggyôzô és hatékony módon számot kell adnia reménységérôl.

A II. Vatikáni Zsinat atyái az igaz vallásról szólva kijelentették: ,,Hisszük, hogy ez az egyetlen igaz vallás a katolikus és apostoli Egyházban létezik, melyre az Úr Jézus rábízta a feladatot, hogy terjessze el az összes ember között, mondván apostolainak: »Menjetek tehát, tegyétek tanítványommá mind a népeket. Kereszteljétek meg ôket az Atya és a Fiú és a Szentlélek nevében, és tanítsátok meg ôket mindannak megtartására, amit parancsoltam nektek« (Mt 28,19-20). Minden embernek kötelessége tehát, hogy keresse az igazságot -- fôleg Istenre és az Ô Egyházára vonatkozóan --, s azt megismerve tegye magáévá és ragaszkodjék hozzá.''[99]

Krisztus kinyilatkoztatása a történelemben ,,az igazi vezércsillag''[100] az egész emberiség számára: ,,az igazság, amely maga Krisztus, egyetemes tekintélyû''.[101] Krisztus misztériuma felülmúlja az idô és a tér minden korlátját, és megvalósítja az emberiség családjának egységét: ,,A különbözô helyekrôl és kultúrákból származó emberek Krisztusban mind arra hivatottak, hogy részesüljenek Isten gyermekei családjának egységében. (...) Jézus lerombolja a válaszfalakat, s az egységet egyedülálló és magasrendû formában, az ô misztériumában való részesedés által teszi valóságossá. Ez az egység olyan mély, hogy az Egyház Szent Pállal együtt elmondhatja: »Nem vagytok többé idegenek és jövevények, hanem a szentek polgártársai, és Isten házanépe vagytok«.'' (Ef 2,19)[102]

II. János Pál pápa az alulírott bíboros prefektusnak 2000. június 16-án adott kihallgatáson a jelen nyilatkozatot -- melyet a Hittani Kongregáció teljes ülése elfogadott -- biztos tudással és a maga apostoli tekintélyével jóváhagyta és megerôsítette, és elrendelte közzétételét.

Kelt Rómában, a Hittani Kongregáció székhelyén,

2000. augusztus 6-án, Urunk színeváltozása ünnepén.

Joseph Ratzinger

bíboros

prefektus

Tarcisio Bertone SDB

nyugalmazott vercelli érsek

titkár


Jegyzetek

1	Az I. Konstantinápolyi zsinat hitvallása. DS 150.
2	Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 1. pont. AAS 83 (1991) 249-340.; EV 12/547-549.
3	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat; Nostra Aetate nyilatkozat; EV 1/1087-1242; EV 1/853-871; VI. Pál pápa, Evangelii nuntiandi apostoli buzdítás; AAS 68 (1976) 5-76; EV 5/1588-1726; II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika; EV 12/547-732.
4	II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857.
5	A Vallásközi Dialógus Pápai Tanácsa és a Népek Evangelizációjának Kongregációja: Dialógus és igehirdetés instrukciója 29. pont. AAS 84 (1992) 414-446; EV 13/319; vö. II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1389.
6	Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656.
7	A Vallásközi Dialógus Pápai Tanácsa és a Népek Evangelizációjának Kongregációja: Dialógus és igehirdetés instrukciója 9. pont; EV 13/299.
8	II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 5. pont; AAS 91 (1999) 5-88.
9	II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 2. pont; EV 1/873.
10	II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 4. pont; EV 1/875-876.
11	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 5. pont; EV 12/561.
12	II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 14. pont.
13	A Kalkedoni Zsinat hitvallása. DS 301; vö. Szent Atanáz, De incarnatione 54,3: SC 199,458.
14	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 4. pont; EV 1/875.
15	Uo. 5. pont; EV 1/877.
16	Uo.
17	Vö. Katolikus Egyház Katekizmusa (KEK) 144. pont.
18	KEK 150. pont.
19	KEK 153.pont.
20	KEK 178. pont.
21	II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 13. pont.
22	Vö. Uo 31-32. p.
23	II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857. Vö. Ad gentes határozat 9. pont, ahol a népek szokásaiban és kultúrájában föllelhetô jó elemekrôl, Lumen gentium konstitúció 16. pont; EV 1/326, ahol a nem keresztények között a jóság és igazság jelenlévô elemeirôl van szó, melyeket az Evangélium befogadására való elôkészületnek lehet tekinteni.
24	Vö. Trienti Zsinat, Decretum de libris sacris et de traditionibus recipientis: DS 1501; I. Vatikáni Zsinat, Dei Filius konstitúció, 2. fejezet; DS 3006.
25	II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 11. pont; 1/889.
26	Uo.
27	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656. Vö. 56. pont; EV 12/658k. és VI. Pál pápa, Evangelii Nuntiandii apostoli buzdítás 53. pont; EV 5/1650-1652.
28	Az I. Niceai Zsinat hitvallása DS 125.
29	A Kalkedoni Zsinat hitvallása DS 301.
30	II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1387.
31	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 6. pont; EV 12/564.
32	Vö. Nagy Szent Leó pápa: Tomus ad Flavianum: DS 294.
33	Vö. Uô: Promisisse me memini levél I. Leó császárhoz: ,,In tantam unitatem ab ipso conceptu Virginis deitate et humanitate conserta, ut nec sine homine divina, nec sine Deo agerentur humana.'' (DS 318; vö. 317).
34	II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 45. pont; EV 1/1464. Vö. Trienti Zsinat: Depeccato originali dekrétum, 3. pont; DS 1513.
35	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 3-4. pontok; EV 1/286-288.
36	Vö. Uaz 7. p. Vö. Szent Ireneusz szerint az Egyházban ,,letétetett a Krisztussal való közösség, azaz a Szentlélek'' (Adversus Haereses, III, 24,1: SC 211,472)
37	II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1389.
38	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 28. pont; EV 12/605. Az ,,Ige magvaira'' vonatkozóan lásd Szent Jusztinos: 2. Apológia 8,1-2; 10,1-3; 13,3-6. Kiad. E. J. Goodspeed. 84, 85, 88-89. o.
39	Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 28-29. pontok; EV 12/604-608.
40	Uaz 29. pont; EV 12/607.
41	Uaz 5. pont; EV 12/562.
42	II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 10. pont; EV 1/1351. Vö. Szent Ágoston szavaival: Krisztus nélkül, ,,aki az üdvösség állandó útja az emberi nem számára, senki sem szabadulhat meg sem a múltban, sem most, sem a jövôben.'' De civitate Dei 10,32,2: CCL 47,312.
43	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 62. pont; EV 1/437.
44	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 5. pont; EV 12/562.
45	II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 45. pont; EV 1/1464. Nagyon jól kifejezi Szent Ireneusz Krisztus szükségszerû és abszolút egyedülvalóságát és egyetemességét az emberi történelemben, amikor Jézusnak mint az elsôszülöttnek kiválóságát szemléli: ,,Az égben az Atya gondolatának elsôszülötteként a tökéletes Ige személyesen kormányoz mindent és adja mindennek a törvényt; a Földön mint a Szûz elsôszülöttje igaz és szent ember, Isten Szolgája, Isten kedveltje, tökéletes mindenben; végül kimentve az alvilágból mindazokat, akik követik ôt, mint a halottak elsôszülöttje, feje és forrása az isteni életnek.'' (Demonstratio, 39: SC 406,138)
46	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 6. pont; EV 12/563.
47	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/322-324.
48	Vö. Uaz 7. pont; EV 1/296-303.
49	Vö. Szent Ágoston, Ennarationes in Psalmos, Ps. 90, Sermo 2,1: CCL 39,1266; Nagy Szent Gergely pápa, Moralia in Iob praefatio 6,14: PL 75,525; Aquinói Szent Tamás, Summa Theologiae III, 48,2 ad 1.
50	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 6. pont; EV 1/295.
51	Hitvallás: DS 48. Vö. VIII. Bonifác pápa: Unam sanctam bulla: DS 870-72; II. Vatikáni Zsinat: Lumen gentium konstitúció 8. pont; EV 1/305.
52	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 4. pont; EV 1/510; II. János Pál pápa: Ut unum sint enciklika 11 pont; AAS 87 (1995) 921-982; EV 14/2684.
53	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 20. pont. EV 1/331-333; Vö. Szent Ireneusz, Adversus Haereses, III, 3, 1-3: SC 211,20-44; Szent Ciprián, Epist. 33,1: CCL 3B, 164-165; Szent Ágoston, Contra advers. legis et prophet. 1,20,39: CCL 49,70.
54	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 8. pont; EV 1/305.
55	Uo. Vö. II. János Pál pápa, Ut unum sint enciklika 13. pont; 14/2690; II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 15. pont; EV 1/325 és Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/503-507.
56	Ezért ellenkezik a zsinati szöveg hiteles jelentésével azok értelmezése, akik a subsistit in formulából azt a tételt vezették le, hogy Krisztus egyetlen Egyháza a nem katolikus Egyházakban és egyházi közösségekben is létezhet. ,,Ezzel szemben a Zsinat azért választotta a subsistit szót, hogy rávilágítson: az igaz Egyháznak egyetlen léte (subsistentiája) van, míg látható határain kívül csupán »az Egyház elemei« léteznek, melyek -- mivel magának az Egyháznak elemei -- a katolikus Egyház felé irányulnak és vezetnek.'' (Hittani Kongregáció: Megjegyzések Leonardo Boff, Egyház: Karizma és hatalom c. könyvéhez): AAS 77 (1985) 756-762.
57	II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/506
58	Hittani Kongregáció, Mysterium Ecclesiae 1. pont.: AAS 65 (1973) 396-408; EV 4/2565.
59	II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 14-15. pontok; EV 1/543-551; Hittani Kongregáció, Communionis notio levél 17. pont; AAS 85 (1993) 838-850; EV 13/1804.
60	Vö. I. Vatikáni Zsinat, Pastor aeternus konstitúció: DS 3053-3064; II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 22. pont; EV 1/337.
61	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 22. pont; EV 1/567.
62	Vö. Uaz 3. pont; EV 1/503.
63	Vö. Uaz 22. pont; EV 1/566.
64	Hittani Kongregáció, Mysterium Ecclesiae 1. pont; EV 4/2566.
65	II. János Pál pápa, Ut unum sint enciklika 14. pont; EV 14/2692.
66	II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/506.
67	Hittani Kongregáció, Communionis notio levél 17. pont; EV 13/1805; Vö II. Vatikáni Zsinat: Unitatis redintegratio határozat 4. pont; EV 1/517.
68	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 5. pont; EV 1/290.
69	Uaz 1. pont; EV 1/284.
70	Uaz 4. pont; EV 1/288. Vö. Szent Ciprián, De Dominica oratione 23: CCL 3A, 105.
71	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 3. pont; EV 1/286.
72	Vö. Uaz 9. pont; EV 1/310, valamint a Didakhéban olvasható, Istenhez intézett imádság (9,4: SC 248,176): ,,Egyházad gyûljön össze a Föld határairól országodba''; (10,5: SC 248, 180): ,,Emlékezzél meg, Urunk, Egyházadról,... szenteld meg és gyûjtsed össze a szélrózsa négy irányából országodba, melyet neki készítettél.''
73	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/585; vö. Uô: Ecclesia in Asia apostoli levél 17. pont; L'Osservatore Romano 1999. november 7. Az ország annyira elválaszthatatlan Krisztustól, hogy bizonyos értelemben azonos vele (vö. Órigenész, In Math. hom. 14,7: PG 13, 1197; Tertullianus, Adversus Marcionem IV, 33,8: CCL 1,634).
74	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/586.
75	Uaz 15. pont; EV 12/580.
76	Uaz 17. pont. EV 12/583k.
77	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/322. Vö. Ad gentes határozat 7; EV 1/1105; Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/507.
78	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 9. pont; EV 12/568. Vö. KEK 846-847.
79	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 48. pont; EV 1/416.
80	Vö. Szent Ciprián, De catholicae ecclesiae unitate 6: CCL 3, 253-254; Szent Ireneusz, Adversus Haereses, III, 24,1: SC 211,472-474.
81	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 10. pont; EV 12/569.
82	II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat, 2. pont; EV 1/1090. Az itt jelzett értelemben kell értelmezni az ,,extra Ecclesiam nullus omnino salvatur'' ('az Egyházon kívül senki sem üdvözülhet') formulát (vö. IV. Lateráni Zsinat Cap. 1. De fide catholica: DS 802). Lásd még a Szent Officiumnak a bostoni érsekhez intézett levelét: DS 3866-3872.
83	II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 7. pont; EV 1/1104.
84	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/586.
85	Az isteni ige magvai (semina Verbi) ezek, melyeket az Egyház örömmel és tisztelettel ismer el (vö. II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 11. pont; EV 1/ 112; Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857).
86	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 29. pont; EV 12/607.
87	Vö. uo. KEK 843.
88	Vö. Trienti Zsinat, De sacramentis dekrétum 8. can. de sacramentis in genere: DS 1608.
89	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656.
90	Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 17. pont; EV 1/327; II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 11. pont; EV 12/570-572.
91	II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 36. pont; EV 12/618
92	Vö. XII. Pius pápa, Mystici corporis enciklika: DS 3821.
93	II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/323.
94	II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat 2. pont; EV 1/857.
95	II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 7. pont; EV 1/1104.
96	KEK 851; vö. 849-856.
97	Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656; Ecclesia in Asia apostol levél 31. pont.
98	II. Vatikáni Zsinat, Dignitatis humanae nyilatkozat 1. pont; EV1/1042-1044.
99	Uo.
100	Vö. II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 15. pont.
101	Uaz 92. pont.
102	Uaz 70. pont.


Az I. Konstantinápolyi zsinat hitvallása. DS 150.


Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 1. pont. AAS 83 (1991) 249-340.; EV 12/547-549.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat; Nostra Aetate nyilatkozat; EV 1/1087-1242; EV 1/853-871; VI. Pál pápa, Evangelii nuntiandi apostoli buzdítás; AAS 68 (1976) 5-76; EV 5/1588-1726; II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika; EV 12/547-732.


II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857.


A Vallásközi Dialógus Pápai Tanácsa és a Népek Evangelizációjának Kongregációja: Dialógus és igehirdetés instrukciója 29. pont. AAS 84 (1992) 414-446; EV 13/319; vö. II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1389.


Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656.


A Vallásközi Dialógus Pápai Tanácsa és a Népek Evangelizációjának Kongregációja: Dialógus és igehirdetés instrukciója 9. pont; EV 13/299.


II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 5. pont; AAS 91 (1999) 5-88.


II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 2. pont; EV 1/873.


II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 4. pont; EV 1/875-876.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 5. pont; EV 12/561.


II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 14. pont.


A Kalkedoni Zsinat hitvallása. DS 301; vö. Szent Atanáz, De incarnatione 54,3: SC 199,458.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 4. pont; EV 1/875.


Uo. 5. pont; EV 1/877.


Uo.


Vö. Katolikus Egyház Katekizmusa (KEK) 144. pont.


KEK 150. pont.


KEK 153.pont.


KEK 178. pont.


II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 13. pont.


Vö. Uo 31-32. p.


II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857. Vö. Ad gentes határozat 9. pont, ahol a népek szokásaiban és kultúrájában föllelhetô jó elemekrôl, Lumen gentium konstitúció 16. pont; EV 1/326, ahol a nem keresztények között a jóság és igazság jelenlévô elemeirôl van szó, melyeket az Evangélium befogadására való elôkészületnek lehet tekinteni.


Vö. Trienti Zsinat, Decretum de libris sacris et de traditionibus recipientis: DS 1501; I. Vatikáni Zsinat, Dei Filius konstitúció, 2. fejezet; DS 3006.


II. Vatikáni Zsinat, Dei Verbum konstitúció 11. pont; 1/889.


Uo.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656. Vö. 56. pont; EV 12/658k. és VI. Pál pápa, Evangelii Nuntiandii apostoli buzdítás 53. pont; EV 5/1650-1652.


Az I. Niceai Zsinat hitvallása DS 125.


A Kalkedoni Zsinat hitvallása DS 301.


II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1387.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 6. pont; EV 12/564.


Vö. Nagy Szent Leó pápa: Tomus ad Flavianum: DS 294.


Vö. Uô: Promisisse me memini levél I. Leó császárhoz: ,,In tantam unitatem ab ipso conceptu Virginis deitate et humanitate conserta, ut nec sine homine divina, nec sine Deo agerentur humana.'' (DS 318; vö. 317).


II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 45. pont; EV 1/1464. Vö. Trienti Zsinat: Depeccato originali dekrétum, 3. pont; DS 1513.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 3-4. pontok; EV 1/286-288.


Vö. Uaz 7. p. Vö. Szent Ireneusz szerint az Egyházban ,,letétetett a Krisztussal való közösség, azaz a Szentlélek'' (Adversus Haereses, III, 24,1: SC 211,472)


II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 22. pont; EV 1/1389.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 28. pont; EV 12/605. Az ,,Ige magvaira'' vonatkozóan lásd Szent Jusztinos: 2. Apológia 8,1-2; 10,1-3; 13,3-6. Kiad. E. J. Goodspeed. 84, 85, 88-89. o.


Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 28-29. pontok; EV 12/604-608.


Uaz 29. pont; EV 12/607.


Uaz 5. pont; EV 12/562.


II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 10. pont; EV 1/1351. Vö. Szent Ágoston szavaival: Krisztus nélkül, ,,aki az üdvösség állandó útja az emberi nem számára, senki sem szabadulhat meg sem a múltban, sem most, sem a jövôben.'' De civitate Dei 10,32,2: CCL 47,312.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 62. pont; EV 1/437.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 5. pont; EV 12/562.


II. Vatikáni Zsinat, Gaudium et spes konstitúció 45. pont; EV 1/1464. Nagyon jól kifejezi Szent Ireneusz Krisztus szükségszerû és abszolút egyedülvalóságát és egyetemességét az emberi történelemben, amikor Jézusnak mint az elsôszülöttnek kiválóságát szemléli: ,,Az égben az Atya gondolatának elsôszülötteként a tökéletes Ige személyesen kormányoz mindent és adja mindennek a törvényt; a Földön mint a Szûz elsôszülöttje igaz és szent ember, Isten Szolgája, Isten kedveltje, tökéletes mindenben; végül kimentve az alvilágból mindazokat, akik követik ôt, mint a halottak elsôszülöttje, feje és forrása az isteni életnek.'' (Demonstratio, 39: SC 406,138)


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 6. pont; EV 12/563.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/322-324.


Vö. Uaz 7. pont; EV 1/296-303.


Vö. Szent Ágoston, Ennarationes in Psalmos, Ps. 90, Sermo 2,1: CCL 39,1266; Nagy Szent Gergely pápa, Moralia in Iob praefatio 6,14: PL 75,525; Aquinói Szent Tamás, Summa Theologiae III, 48,2 ad 1.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 6. pont; EV 1/295.


Hitvallás: DS 48. Vö. VIII. Bonifác pápa: Unam sanctam bulla: DS 870-72; II. Vatikáni Zsinat: Lumen gentium konstitúció 8. pont; EV 1/305.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 4. pont; EV 1/510; II. János Pál pápa: Ut unum sint enciklika 11 pont; AAS 87 (1995) 921-982; EV 14/2684.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 20. pont. EV 1/331-333; Vö. Szent Ireneusz, Adversus Haereses, III, 3, 1-3: SC 211,20-44; Szent Ciprián, Epist. 33,1: CCL 3B, 164-165; Szent Ágoston, Contra advers. legis et prophet. 1,20,39: CCL 49,70.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 8. pont; EV 1/305.


Uo. Vö. II. János Pál pápa, Ut unum sint enciklika 13. pont; 14/2690; II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 15. pont; EV 1/325 és Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/503-507.


Ezért ellenkezik a zsinati szöveg hiteles jelentésével azok értelmezése, akik a subsistit in formulából azt a tételt vezették le, hogy Krisztus egyetlen Egyháza a nem katolikus Egyházakban és egyházi közösségekben is létezhet. ,,Ezzel szemben a Zsinat azért választotta a subsistit szót, hogy rávilágítson: az igaz Egyháznak egyetlen léte (subsistentiája) van, míg látható határain kívül csupán »az Egyház elemei« léteznek, melyek -- mivel magának az Egyháznak elemei -- a katolikus Egyház felé irányulnak és vezetnek.'' (Hittani Kongregáció: Megjegyzések Leonardo Boff, Egyház: Karizma és hatalom c. könyvéhez): AAS 77 (1985) 756-762.


II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/506


Hittani Kongregáció, Mysterium Ecclesiae 1. pont.: AAS 65 (1973) 396-408; EV 4/2565.


II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 14-15. pontok; EV 1/543-551; Hittani Kongregáció, Communionis notio levél 17. pont; AAS 85 (1993) 838-850; EV 13/1804.


Vö. I. Vatikáni Zsinat, Pastor aeternus konstitúció: DS 3053-3064; II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 22. pont; EV 1/337.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 22. pont; EV 1/567.


Vö. Uaz 3. pont; EV 1/503.


Vö. Uaz 22. pont; EV 1/566.


Hittani Kongregáció, Mysterium Ecclesiae 1. pont; EV 4/2566.


II. János Pál pápa, Ut unum sint enciklika 14. pont; EV 14/2692.


II. Vatikáni Zsinat, Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/506.


Hittani Kongregáció, Communionis notio levél 17. pont; EV 13/1805; Vö II. Vatikáni Zsinat: Unitatis redintegratio határozat 4. pont; EV 1/517.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 5. pont; EV 1/290.


Uaz 1. pont; EV 1/284.


Uaz 4. pont; EV 1/288. Vö. Szent Ciprián, De Dominica oratione 23: CCL 3A, 105.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 3. pont; EV 1/286.


Vö. Uaz 9. pont; EV 1/310, valamint a Didakhéban olvasható, Istenhez intézett imádság (9,4: SC 248,176): ,,Egyházad gyûljön össze a Föld határairól országodba''; (10,5: SC 248, 180): ,,Emlékezzél meg, Urunk, Egyházadról,... szenteld meg és gyûjtsed össze a szélrózsa négy irányából országodba, melyet neki készítettél.''


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/585; vö. Uô: Ecclesia in Asia apostoli levél 17. pont; L'Osservatore Romano 1999. november 7. Az ország annyira elválaszthatatlan Krisztustól, hogy bizonyos értelemben azonos vele (vö. Órigenész, In Math. hom. 14,7: PG 13, 1197; Tertullianus, Adversus Marcionem IV, 33,8: CCL 1,634).


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/586.


Uaz 15. pont; EV 12/580.


Uaz 17. pont. EV 12/583k.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/322. Vö. Ad gentes határozat 7; EV 1/1105; Unitatis redintegratio határozat 3. pont; EV 1/507.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 9. pont; EV 12/568. Vö. KEK 846-847.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 48. pont; EV 1/416.


Vö. Szent Ciprián, De catholicae ecclesiae unitate 6: CCL 3, 253-254; Szent Ireneusz, Adversus Haereses, III, 24,1: SC 211,472-474.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 10. pont; EV 12/569.


II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat, 2. pont; EV 1/1090. Az itt jelzett értelemben kell értelmezni az ,,extra Ecclesiam nullus omnino salvatur'' ('az Egyházon kívül senki sem üdvözülhet') formulát (vö. IV. Lateráni Zsinat Cap. 1. De fide catholica: DS 802). Lásd még a Szent Officiumnak a bostoni érsekhez intézett levelét: DS 3866-3872.


II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 7. pont; EV 1/1104.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 18. pont; EV 12/586.


Az isteni ige magvai (semina Verbi) ezek, melyeket az Egyház örömmel és tisztelettel ismer el (vö. II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 11. pont; EV 1/ 112; Nostra Aetate nyilatkozat, 2. pont; EV 1/857).


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 29. pont; EV 12/607.


Vö. uo. KEK 843.


Vö. Trienti Zsinat, De sacramentis dekrétum 8. can. de sacramentis in genere: DS 1608.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656.


Vö. II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 17. pont; EV 1/327; II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 11. pont; EV 12/570-572.


II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 36. pont; EV 12/618


Vö. XII. Pius pápa, Mystici corporis enciklika: DS 3821.


II. Vatikáni Zsinat, Lumen gentium konstitúció 14. pont; EV 1/323.


II. Vatikáni Zsinat, Nostra Aetate nyilatkozat 2. pont; EV 1/857.


II. Vatikáni Zsinat, Ad gentes határozat 7. pont; EV 1/1104.


KEK 851; vö. 849-856.


Vö. II. János Pál pápa, Redemptoris missio enciklika 55. pont; EV 12/656; Ecclesia in Asia apostol levél 31. pont.


II. Vatikáni Zsinat, Dignitatis humanae nyilatkozat 1. pont; EV1/1042-1044.


Uo.


Vö. II. János Pál pápa, Fides et ratio enciklika 15. pont.


Uaz 92. pont.


Uaz 70. pont.


Dominus Iesus

CONGREGATIO PRO DOCTRINA FIDEI

DECLARATIO

DOMINUS IESUS

DE IESU CHRISTI ATQUE ECCLESIAE

UNICITATE ET UNIVERSALITATE SALVIFICA

Introductio

1. Dominus Iesus, antequam in coelum ascenderet, suis discipulis mandatum contulit nuntiandi Evangelium cunctis hominibus omnesque populos baptizandi: “Euntes in mundum universum praedicate evangelium omni creaturae. Qui crediderit et baptizatus fuerit, salvus erit; qui vero non crediderit, condemnabitur'' (Mc 16,15-16) ; “Data est mihi omnis potestas in caelo et in terra. Euntes ergo docete omnes gentes, baptizantes eos in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti, docentes eos servare omnia, quaecumque mandavi vobis. Et ecce ego vobiscum sum omnibus diebus usque ad consummationem saeculi'' (Mt 28,18-20; cf. etiam Lc 24,46-48; Io 17,18; 20,21; Act 1,8).

Universalis Ecclesiae missio oritur ex Iesu Christi mandato et per saeculorum decursum impletur in proclamatione mysterii Dei, Patris et Filii et Spiritus Sancti, atque mysterii incarnationis Filii, quod universis hominibus salutis eventus exstat. Haec sunt capita fundamentalia quae in professione fidei christianae continentur:

“Credo in unum Deum, Patrem omnipotentem, factorem caeli et terrae, omnium visibilium et invisibilium. Et in unum Dominum Iesum Christum, Filium Dei unigenitum, et ex Patre natum ante omnia saecula, Deum de Deo, lumen de lumine, Deum verum de Deo vero, genitum, non factum, consubstantialem Patri : per quem omnia facta sunt; qui propter nos homines et propter nostram salutem descendit de caelis et incarnatus est de Spiritu Sancto ex Maria virgine, et homo factus est, crucifixus etiam pro nobis sub Pontio Pilato, passus et sepultus est, et resurrexit tertia die secundum Scripturas, et ascendit in caelum, sedet ad dexteram Patris, et iterum venturus est cum gloria, iudicare vivos et mortuos: cuius regni non erit finis. Et in Spiritum Sanctum, Dominum et vivificantem, qui ex Patre procedit, qui cum Patre et Filio simul adoratur et conglorificatur, qui locutus est per prophetas. Et unam sanctam catholicam et apostolicam Ecclesiam. Confiteor unum baptisma in remissionem peccatorum. Et exspecto resurrectionem mortuorum, et vitam venturi saeculi''[1].

2. Per saeculorum decursum Ecclesia fideliter proclamavit Iesu Christi Evangelium de eoque testimonium reddidit. Altero vero exeunte millennio, huius missionis exsecutio ab adimpletione procul adhuc abest [2], qua de causa hodie vim suam quam maxime servat Pauli apostoli exclamatio de uniuscuiusque fidelis baptizati officio missionario: “Nam si evangelizavero, non est mihi gloria; necessitas enim mihi incumbit. Vae enim mihi est, si non evangelizavero!'' (1 Cor 9,16). Haec est profecto ratio ob quam Magisterium peculiari cura incubuit missioni evangelizatrici Ecclesiae declarandae ac promovendae, in iis praesertim quae attinent ad religiosas traditiones hominum totius orbis[3].

Attentis valoribus quos testantur et hominum consortioni conferre possunt, traditiones huiusmodi modo aperto ac positivo respiciuntur in Declaratione conciliari de Ecclesiae habitudine ad religiones non christianas, in qua legitur: “Ecclesia catholica nihil eorum, quae in his religionibus vera et sancta sunt, reicit. Sincera cum observantia considerat illos modos agendi et vivendi, illa praecepta et doctrinas, quae, quamvis ab iis quae ipsa tenet et proponit in multis discrepent, haud raro referunt tamen radium illius Veritatis, quae illuminat omnes homines''[4]. Haec premens vestigia, Ecclesia, ut munus suum adimpleat nuntiandi Iesum Christum, qui est “via et veritas et vita'' (Io 14,6), utitur quoque dialogo interreligioso, qui quidem, nedum in locum missionis ad gentes substituatur, eam potius comitatur, propter illud “unitatis mysterium'' ex quo “consequitur ut omnes viri ac mulieres, qui salvi effecti sunt, participes reddantur, modo licet differenti, eiusdem mysterii salutis in Christo Iesu per Spiritum eius''[5]. Hic dialogus, ad missionis Ecclesiae evangelizatricis partes pertinens[6], secum fert dispositionem ad mente complectendum id quod alii tenent necnon impulsionem versus mutuam communicationem, ita ut alter ab altero locupletetur, in oboedientia erga verum et in observantia erga libertatem[7].

3. Peculiares autem exsurgunt quaestiones cum inter fidem christianam et alias traditiones religiosas dialogus ad effectum deducitur ipsiusve natura altius perscrutatur, quibus quaestionibus responsio quaeritur novas percurrendo vias, propositiones afferendo et modos agendi proponendo, quae quidem omnia accurato egent discrimine. Hac in expositione praesens Declaratio eo respicit, ut Episcopis, theologis universisque catholicis fidelibus quaedam doctrinae capita in memoriam reducantur, quae necessaria sunt omnino quaeque theologicam ratiocinationem iuvare possunt ad solutiones inveniendas quae et veritatibus fidei sint conformes et culturalibus exigentiis nostri temporis apte accommodentur.

Stylus expositivus fini respondet propter quem praesens Declaratio lata est. Hoc enim documentum non ea de causa foras datur, ut organica tractatio tradatur quaestionum de mysterii Iesu Christi atque Ecclesiae unicitate et universalitate salvifica, utve solutiones proponantur theologicis controversiis liberae disputationi relictis, sed eo contra respicit, ut, patefactis nonnullis fundamentalibus problematibus altiori indagationi adhuc subiciendis atque confutatis quibusdam erroneis vel ambiguis sententiis, doctrina catholicae fidei hac de re iterum proponatur. Quamobrem Declaratio vestigia premit doctrinae traditae in praecedentibus Magisterii documentis, eum in finem ut veritates repetantur quae ad Ecclesiae fidei patrimonium pertinent.

4. Perenne nuntium missionarium Ecclesiae in discrimine hodie ponitur a theoriis indolis relativisticae, quae comprobare conantur pluralismum religiosum, non solum de facto sed etiam de iure (vel de principio). Ideo superatae a quibusdam censentur veritates cuiusmodi sunt indoles definitiva et completa revelationis Iesu Christi, natura fidei christianae per respectum ad adhaesionem aliis religionibus, inspiratio librorum Sacrae Scripturae, unitas personalis inter Verbum aeternum et Iesum Nazarenum, unitas oeconomiae Verbi incarnati et Spiritus Sancti, unicitas et universalitas salvifica mysterii Iesu Christi, mediatio salvifica universalis Ecclesiae, inscindibilitas, quamvis in distinctione, inter Regnum Dei, Regnum Christi et Ecclesiam, subsistentia unicae Christi Ecclesiae in catholica Ecclesia.

Harum asseverationum veluti radices quaedam praesupposita exstant, indolis cum philosophicae tum theologicae, quae intellectui ac receptioni veritatum revelatarum obstant. Ex iis praesuppositis haec, inter alia, recenseri queunt: persuasio de incomprehensibilitate et inexprimibilitate veritatis divinae etiam ex parte revelationis christianae; mentis habitus relativisticus relate ad veritatem, ita ut id quod verum est iuxta aliquos tale non sit iuxta alios; radicalis oppositio quae fingitur inter formam mentis logicam occidentalem et formam mentis symbolicam orientalem; subiectivismus eius qui, tenens rationem unicum esse cognitionis fontem, “minus intuitum suum attollere in altiora posset ut veritatem exsistentiae consequi auderet''[8]; difficultas intellegendi et accipiendi praesentiam in historia eventuum indolis definitivae atque eschatologicae; metaphysica exinanitio eventus historicae incarnationis Verbi aeterni, qui eventus reducitur ad meram apparitionem Dei in historia; eclectismus eorum qui, in theologica pervestigatione, ideas assumunt e diversis contextibus philosophicis et religiosis provenientibus, nulla facta quaestione de earum cohaerentia et conexione systematica deque earum congruentia cum christiana veritate; propensio, demum, ad sacram Scripturam legendam et intellegendam extra Ecclesiae Traditionem et Magisterium. Haec praesupposita, aspectus inter se differentes interdum induentia, quae quandoque ut assertiones quandoque vero ut hypotheses proponuntur, fundamentum constituunt quarundam theologicarum propositionum, iuxta quas christiana revelatio et mysterium Iesu Christi ac Ecclesiae suam amittunt indolem veritatis absolutae et universalitatis salvificae, vel saltem sub umbra dubii et diffidentiae collocantur.

I. De plenitudine et indole definitiva revelationis Iesu Christi

5. Ut remedium afferatur huic formae mentis relativisticae, quae magis magisque grassatur, opus est imprimis ut affirmetur indoles definitiva ac completa revelationis Iesu Christi. Firmiter enim credendum est in mysterio Iesu Christi, Filii Dei incarnati, qui est “via et veritas et vita'' (Io 14,6), haberi revelationem plenitudinis veritatis divinae: “nemo novit Filium nisi Pater, neque Patrem quis novit nisi Filius et cui voluerit Filius revelare'' (Mt 11,27); “Deum nemo vidit umquam; Unigenitus Deus, qui est in sinu Patris, ipse enarravit'' (Io 1,18); “in ipso inhabitat omnis plenitudo divinitatis corporaliter et estis in illo repleti'' (Col 2,9-10).

In fidelitate erga Dei verbum, Concilium Vaticanum II hoc docet: “Intima autem per hanc revelationem tam de Deo quam de hominis salute veritas nobis in Christo illucescit, qui mediator simul et plenitudo totius revelationis exsistit''[9]. Et idem Concilium asserit: “Iesus Christus ergo, Verbum caro factum, “homo ad homines'' missus “verba Dei loquitur'' (Io 3,34), et opus salutare consummat quod dedit ei Pater faciendum (cf. Io 5,36; 17,4). Quapropter Ipse, quem qui videt, videt et Patrem (cf. Io 14,9), tota Suiipsius praesentia ac manifestatione, verbis et operibus, signis et miraculis, praesertim autem morte sua et gloriosa ex mortuis resurrectione, misso tandem Spiritu veritatis, revelationem complendo perficit ac testimonio divino confirmat. [...] Oeconomia ergo christiana, utpote foedus novum et definitivum, numquam praeteribit, et nulla iam nova revelatio publica expectanda est ante gloriosam manifestationem Domini nostri Iesu Christi (cf. I Tim 6,14 et Tit 2,13)''[10].

Hac de causa in Litteris Encyclicis Redemptoris missio iterum Ecclesiae proponitur munus nuntiandi Evangelium ut veritatis plenitudinem: “Per hoc definitivum suae revelationis Verbum, Deus plenissimo modo se ostendit; hominum generi dixit quis Ipse sit. Et haec revelatio, qua Deus certe et definitive se patefecit, causa est praecipua cur Ecclesia “sit, sua natura, missionaria''; unde non potest non proclamare Evangelium, id est plenitudinem veritatis, quam Deus nobis de se significavit''[11]. Una ergo Iesu Christi revelatio “infert aliquam veritatem, universalem atque ultimam, quae hominis mentem incitat ne umquam consistat''[12].

6. Ecclesiae igitur fidei opponitur thesis de indole limitata, incompleta et imperfecta revelationis Iesu Christi, perinde ac si haec sit complementum revelationis aliis in religionibus exstantis. Ratio ultima huiusmodi asseverationis in eo inniteretur, quod a nulla historica religione Dei veritas percipi et manifestari posset in sua universalitate et plenitudine, nec ideo a christianismo, immo sed neque a Iesu Christo. Haec cogitandi ratio penitus contradicit praecedentibus affirmationibus fidei, iuxta quas in Iesu Christo salvifici Dei mysterii plena et completa exstat revelatio. Proinde verba, opera et integer eventus historicus Iesu Christi, quamvis limitibus subiciantur prout sunt humanae realitates, tamquam subiectum tamen habent Personam divinam Verbi incarnati, “veri Dei et veri hominis''[13], quapropter notam induunt definitivae ac plenae revelationis viarum Dei ad hominum salutem, etiamsi altitudo ipsius divini mysterii maneat transcendens et inexhauribilis. Veritas circa Deum nequaquam aboletur vel extenuatur eo quod lingua humana exprimitur; remanet contra unica, plena et completa, quia qui loquitur et agit Filius est Dei incarnatus. Propterea fides postulat ut profiteamur Verbum carnem factum, in universo suo mysterio, ab incarnatione ad glorificationem, fontem esse, participatum sed realem, necnon consummationem omnis revelationis salvificae Dei ad homines[14]; profiteamur quoque necesse est Spiritum Sanctum, qui est Spiritus Christi, “in omnem veritatem'' (Io 16,13) docturum esse Apostolos et, per ipsos, Ecclesiam universam in temporis decursu.

7. Adaequata ergo responsio ad Dei revelationem est “ oboeditio fidei (Cf. Rom 1,5; Rom 16,26; 2Cor 10,5-6) qua homo se totum libere Deo committit “plenum revelanti Deo intellectus et voluntatis obsequium'' praestando et voluntarie revelationi ab Eo datae assentiendo''[15]. Fides est gratiae donum: “Quae fides ut praebeatur, opus est praeveniente et adiuvante gratia Dei et internis Spiritus Sancti auxiliis, qui cor moveat et in Deum convertat, mentis oculos aperiat, et det “omnibus suavitatem in consentiendo et credendo veritati''''[16].

Oboeditio fidei secum fert ut tamquam vera accipiatur Christi revelatio, de qua Deus spondet, qui est ipsa Veritas[17]: “Fides est imprimis adhaesio personalis hominis ad Deum; simul vero et inseparabiliter est liber toti veritati a Deo revelatae assensus''[18]. Fides igitur, quae est “donum Dei'' et “virtus supernaturalis ab Illo infusa''[19], duplicem secum fert adhaesionem: et Deo, qui revelat, et veritati ab eo revelatae, propter fidem quae praebetur Ei qui loquitur. Propterea “in nullum alium credere debemus quam in Deum, Patrem, Filium et Spiritum Sanctum''[20].

Firmiter ergo tenenda est distinctio inter fidem theologalem et credulitatem quae invenitur in aliis religionibus. Dum enim fides acceptio est, vi gratiae, veritatis revelatae, quae una sinit “nos in mysterium ingredi intimum, cuius congruentem fovet intellectum''[21], credulitas aliarum religionum tributa in complexu illo innititur experientiae et cogitationis, qui divitiarum acervum sapientiae ac sensus religiosi efformat, mente conceptum ab hominibus veritatem quaerentibus ab eisque ad effectum deductum cum sese ad Divinum et Absolutum referunt[22].

Huiusmodi autem distinctio non semper prae oculis habetur in hodierno cogitandi habitu, qua de causa fides theologalis, quae est acceptio veritatis revelatae a Deo Uno et Trino, frequenter identificatur cum credulitate in aliis religionibus, quae est contra experientia religiosa veritatem absolutam adhuc quaerens, ad assensum tamen erga Deum sese revelantem nondum perveniens. Haec est una ex causis propter quas propensio apud quosdam viget ad minuendas differentias, quandoque ad extinctionem usque, christianismum inter et alias religiones.

8. Proponitur quoque hypothesis circa vim inspiratam textuum sacrorum aliarum religionum. Agnoscendum est quidem aliqua elementa horum textuum esse de facto instrumenta, per quae homines sane multi, saeculorum decursu, et potuerunt et hodie possunt nutrire ac conservare suam cum Deo religionis relationem. Hac de causa, attentis modis agendi, praeceptis atque doctrinis aliarum religionum, Concilium Vaticanum II --uti supra recoluimus-- de iisdem religionibus asseverat: “quamvis ab iis quae ipsa [Ecclesia] tenet et proponit in multis discrepent, haud raro referunt tamen radium illius Veritatis, quae illuminat omnes homines''[23].

Ecclesiae autem traditio tamquam textus inspiratos unice habet canonicos libros Veteris et Novi Testamenti, quatenus ipsi a Spiritu Sancto sunt inspirati[24]. Huiusmodi traditionis vestigia premens, Concilium Vaticanum II, in Constitutione dogmatica de divina Revelatione, hoc docet: “Libros enim integros tam Veteris quam Novi Testamenti, cum omnibus eorum partibus, sancta Mater Ecclesia ex apostolica fide pro sacris et canonicis habet, propterea quod, Spiritu Sancto inspirante conscripti (cf. Io 20, 31; 2 Tim 3, 16; 2 Pt 1,19-21; 3, 15-16), Deum habent auctorem, atque ut tales ipsi Ecclesiae traditi sunt''[25]. Hi quidem libri “veritatem, quam Deus nostrae salutis causa, Litteris Sacris consignari voluit, firmiter, fideliter et sine errore docere profitendi sunt''[26].

Deus tamen, volens ad se omnes gentes in Christo vocare eisque plenitudinem suae revelationis ac sui amoris communicare, praesens quoque efficitur multis modis “non singulis solum hominibus, verum populis etiam per spiritales eorum divitias, quas in primis necessarioque religiones testantur, licet “lacunas, defectus et errores'' contineant''[27]. Ideoque libri sacri aliarum religionum, qui de facto nutrimentum praebent earum asseclis eorumque vitae rationem dirigunt, e Christi mysterio accipiunt illa bonitatis et gratiae elementa, quae in ipsis inveniuntur.

II. Verbum incarnatum et Spiritus Sanctus in opere salutis

9. In theologica nostri temporis perquisitione Iesus Nazarenus frequenter consideratur ut figura historica particularis, finita, revelatrix rei divinae modo non exclusivo, sed complementario cum aliis figuris quae pariter revelatrices et salvificae exsistimantur. Ideo Infinitum, Absolutum ultimumque Dei Mysterium sese hominum generi manifestaret multis modis multisque historicis figuris, quarum una esset Iesus Nazarenus. Magis definite, Ipse esset unus ex pluribus vultibus per temporum decursum a Verbo assumptis, ut salvifice cum hominibus communicaret. Praeterea, ut salva maneant, ex altera parte, universalitas salutis christianae, ex altera vero factum pluralismi religiosi, duplex proponitur oeconomia, nempe Verbi aeterni oeconomia, quae valeat quoque extra Ecclesiam neque ullam cum ipsa relationem habeat, atque oeconomia Verbi incarnati. Prior vim haberet universalitatis potiorem quam altera, quae ad solos christianos restringeretur, quamvis in ipsa Dei praesentia plenior esset.

10. Hae theses aperte discrepant a fide christiana. Firmiter enim credenda est fidei doctrina quae profitetur Iesum Nazarenum, Mariae filium, ipsumque solum, esse Patris Filium ac Verbum. Verbum, quod “erat in principio apud Deum'' (Io 1,2), ipsum est quod “caro factum est'' (Io 1,14). In “Iesu Christo, Filio Dei vivi'' (Mt 16,16), “inhabitat omnis plenitudo divinitatis corporaliter'' (Col 2,9). Ipse est “Unigenitus Deus, qui est in sinu Patris'' (Io 1,18), Filius “dilectionis suæ, in quo habemus redemptionem [...] quia in ipso complacuit omnem plenitudinem habitare et per eum reconciliare omnia in ipsum, pacificans per sanguinem crucis eius, sive quæ in terris sive quæ in cælis sunt'' ( Col 1,13-14.19-20).

Fidelitate servata erga Sacram Scripturam reiectisque interpretationibus erroneis vel reductivis, Concilium Nicaenum I sollemniter proclamavit suam fidem in “Iesum Christum, Filium Dei natum ex Patre unigenitum, hoc est de substantia Patris, Deum ex Deo, lumen ex lumine, Deum verum de Deo vero, natum, non factum, unius substantiae cum Patre : per quem omnia facta sunt, quae in caelo et in terra; qui propter nos homines et propter nostram salutem descendit, incarnatus est et homo factus est, et passus est, et resurrexit tertia die, et ascendit in caelos, venturus iudicare vivos et mortuos''[28]. Secundum id quod Patres docuerant, etiam Concilium Chalcedonense professum est se “unum eundemque confiteri Filium Dominum nostrum Iesum Christum [...] eundem perfectum in deitate, eundem perfectum in humanitate, Deum vere et hominem vere [...] consubstantialem Patri secundum deitatem et consubstantialem nobis eundem secundum humanitatem [...] ante saecula quidem de Patre genitum secundum deitatem, in novissimis autem diebus eundem propter nos et propter nostram salutem ex Maria virgine Dei genetrice secundum humanitatem''[29]. Quocirca Concilium Vaticanum II asserit de Iesu Christo --qui est “novissimus Adam'' et “imago Dei invisibilis'' (Col 1, 15)--: “Ipse est homo perfectus, qui Adae filiis similitudinem divinam, inde a primo peccato deformatam, restituit. [...] Agnus innocens, sanguine suo libere effuso, vitam nobis meruit, in Ipsoque Deus nos Sibi et inter nos reconciliavit et a servitute diaboli ac peccati eripuit, ita ut unusquisque nostrum cum Apostolo dicere possit: Filius Dei “dilexit me et tradidit semetipsum pro me'' (Gal 2,20)''[30].

Hac eadem de re Ioannes Paulus II his verbis sese exprimit: “Fidei christianae contrarium est quamquam inducere Verbi et Iesu Christi separationem [...]: Iesus est Verbum caro factum, persona una et indivisibilis [...]. Non alius est Christus, quam Iesus Nazarethanus, hicque Verbum Dei est homo factum pro salute omnium. [...] Dum tendimus ad invenienda et aestimanda dona omne genus, praesertim divitias spiritales, quae Deus omni populo dedit, non possumus ea a Iesu Christo seiungere, qui in medio stat divini salutis consilii''[31].

Fidei quoque catholicae contradicit disiunctio inter actionem salvificam Verbi qua talis et actionem salvificam Verbi quod caro factum est. Per incarnationem enim opera salvifica omnia, quae Verbum Dei perficit, efficiuntur semper in unitate cum humana natura, quam ad universorum hominum salutem assumpsit. Subiectum unicum operans in duabus naturis, humana et divina, persona est unica Verbi[32]. Componi ergo nequit cum Ecclesiae doctrina theoria illa quae Verbo qua tali actuositatem salvificam tribuit, quae exerceatur “praeter'' et “ultra'' Iesu Christi humanitatem, etiam post incarnationem[33].

11. Eadem ratione firmiter credenda est fidei doctrina circa unicitatem oeconomiae salvificae, quam Deus Unus et Trinus voluit, cuius fons atque centrum exstat mysterium incarnationis Verbi, mediatoris divinae gratiae in ordine creationis ac redemptionis (cf. Col 1,15-20), in quo omnia recapitulantur (cf. Eph 1,10), “qui factus est sapientia nobis a Deo et iustitia et sanctificatio et redemptio'' (1 Cor 1,30). Christi enim mysterium intrinseca praeditur unitate, quae ab electione aeterna in Deo ad parusiam usque pertingit: “elegit nos in ipso [Pater] ante mundi constitutionem, ut essemus sancti et immaculati in conspectu eius in caritate'' (Eph 1,4); “in quo etiam sorte vocati sumus, prædestinati secundum propositum eius, qui omnia operatur secundum consilium voluntatis suæ'' (Eph 1,11); “Nam, quos praescivit [Pater], et praedestinavit conformes fieri imaginis Filii eius, ut sit ipse primogenitus in multis fratribus; quos autem praedestinavit, hos et vocavit; et quos vocavit, hos et iustificavit; quos autem iustificavit, illos et glorificavit'' (Rom 8,29-30).

In fidelitate erga divinam revelationem, Ecclesiae Magisterium firmiter asseverat Iesum Christum esse universalem mediatorem ac redemptorem: “Verbum enim Dei, per quod omnia facta sunt, Ipsum caro factum est, ita ut, perfectus Homo, omnes salvaret et universa recapitularet. Dominus [...] est quem Pater a mortuis suscitavit, exaltavit et a dextris suis collocavit, Eum vivorum atque mortuorum iudicem constituens''[34]. Salvifica haec mediatio fert quoque secum unicitatem sacrificii redemptoris Iesu Christi, summi ac aeterni sacerdotis (cfr. Hebr 6,20; 9,11; 10,12-14).

12. Est etiam qui proponat hypothesim de oeconomia quadam Spiritus Sancti, indole praedita universaliore quam oeconomia Verbi incarnati, crucifixi et resuscitati, quae asseveratio contradicit pariter catholicae fidei, utpote quae teneat salvificam Verbi incarnationem eventum esse trinitarium. In Novo Testamento mysterium Iesu Christi, Verbi incarnati, locus est praesentiae Spiritus Sancti atque principium effusionis eius in hominum genus non solum in temporibus messianicis (cf. Act 2,32-36; Io 7,39; 20,22; 1Cor 15,45), sed etiam in temporibus, quae eius adventum in historiam praecesserunt (1 Cor 10,4; 1Petr 1,10-12).

Veritatem hanc fundamentalem Concilium Vaticanum II in conscientiam fidei Ecclesiae revocavit. Cum enim salvificum Patris consilium erga universum hominum genus exponit, Concilium intime et ab initio conectit Christi mysterium cum mysterio Spiritus[35]. Opus totum aedificationis Ecclesiae ex parte Iesu Christi Capitis, per saeculorum decursu, consideratur tamquam effectio ab ipso in communione cum Spiritu eius peracta [36].

Praeterea, ultra Ecclesiae fines visibiles, actio salvifica Iesu Christi, cum Spiritu Eius et per Spiritum Eius, hominum genus universum pertingit. De mysterio paschali agens, in quo Christus iam nunc credentes sibi vitaliter sociat in Spiritu eisque spem confert resurrectionis, Concilium Vaticanum II asserit: “Quod non tantum pro christifidelibus valet, sed et pro omnibus hominibus bonae voluntatis in quorum corde gratia invisibili modo operatur. Cum enim pro omnibus mortuus sit Christus cumque vocatio hominis ultima revera una sit, scilicet divina, tenere debemus Spiritum Sanctum cunctis possibilitatem offerre ut, modo Deo cognito, huic paschali mysterio consocientur''[37].

Patet igitur coniunctio inter mysterium salvificum Verbi incarnati et mysterium Spiritus Sancti, quippe quod nonnisi in id respiciat, ut nempe influxus salvificus Filii, hominis facti, ad effectum adducatur in vita cunctorum hominum, qui ad unam eandemque metam a Deo vocantur, sive tempore ipsi praecesserint adventum Verbi hominis facti sive post Eius incarnationem vitam in historiae cursu agant: iis omnibus animator exstat Spiritus Patris, quem Filius hominis sine mensura donat (cf. Io 3,34).

Hac de causa Ecclesiae Magisterium temporis recentioris firmiter ac dilucide veritatem proclamat unius atque unicae divinae oeconomiae: “Praesentia et actio Spiritus non tantum singulos homines contingunt, sed et societatem et historiam, populos, culturas, religiones [...]. Christus a mortuis suscitatus per virtutem Spiritus sui in cordibus hominum operatur [...]. Idem Spiritus Sanctus spargit “semina Verbi'', quae sunt in ritibus et in culturis, eaque recludit ad maturitatem in Christo''[38]. Quamquam functionem agnoscit historico-salvificam Spiritus in mundo universo et in cuncta hominum generis historia[39], Magisterium tamen asseverat: “Spiritus hic idem est qui in incarnatione, in vita, in morte et resurrectione Iesu est operatus quique in Ecclesia operatur. Non alternat igitur cum Christo, nec explet inane quiddam quod interdum esse putatur inter Christum et Logon. Quod Spiritus in cordibus hominum operatur, in culturis et in religionibus, ad evangelium praeparat, nec potest necessitudinem non habere cum Christo, Verbo carne facto Spiritus actione, “ut, perfectus homo, omnes salvaret et universa recapitularet''''[40].

Ut omnia ergo breviter colligantur, dicendum est actionem Spiritus non collocari ultra vel prope Christi actionem. De unica enim agitur Dei Unius et Trini salvifica oeconomia, quae ad rem deducitur in mysterio incarnationis, mortis et resurrectionis Filii Dei et Spiritu Sancto cooperante efficitur, quaeque in suo effectu salvifico ad homines cunctos et ad universum mundum pertingit: “Homines ergo cum Deo communicare non possunt nisi per Christum, Spiritu Sancto movente''[41].

III. De unicitate et universalitate mysterii salvifici Iesu Christi

13. Semel atque iterum thesis sustinetur negans unicitatem et universalitatem salvificam mysterii Iesu Christi. Haec autem sententia biblico fundamento prorsus est destituta. Re enim vera, ut elementum perenne fidei Ecclesiae, firmiter credenda est veritas Iesu Christi, Filii Dei, Domini et unici Salvatoris, qui, in suo eventu incarnationis, mortis ac resurrectionis ad apicem adduxit salutis historiam, quae suam plenitudinem suumque centrum in ipso habet.

Novi Testamenti verba id clare testantur: “Pater misit Filium salvatorem mundi'' (1Io 4,14); “Ecce Agnus Dei, qui tollit peccatum mundi'' (Io 1,29). Synedrium alloquens ad explanandam sanationem hominis claudi a nativitate, in nomine Iesu effectam (cf. Act 3, 1-8), Petrus dicit: “Et non est in alio aliquo salus, nec enim nomen aliud est sub caelo datum in hominibus, in quo oportet nos salvos fieri'' (Act 4,12). Idem apostolus de Iesu Christo addit: “hic est omnium Dominus''; “constitutus est a Deo iudex vivorum et mortuorum'', quapropter possunt “remissionem peccatorum accipere per nomen eius omnes, qui credunt in eum'' (cf. Act 10,36. 42.43).

Paulus haec ad Corinthios scribit: “Nam et si sunt, qui dicantur dii sive in caelo sive in terra, siquidem sunt dii multi et domini multi, nobis tamen unus Deus Pater, ex quo omnia et nos in illum, et unus Dominus Iesus Christus, per quem omnia et nos per ipsum'' (1Cor 8,5-6). Etiam Ioannes apostolus asseverat: “Sic enim dilexit Deus mundum, ut Filium suum unigenitum daret, ut omnis, qui credit in eum, non pereat, sed habeat vitam aeternam. Non enim misit Deus Filium in mundum, ut iudicet mundum, sed ut salvetur mundus per ipsum'' (Io 3,16-17). In Novo Testamento universalis Dei voluntas salvifica arte conectitur cum unica Christi mediatione: “[Deus] omnes homines vult salvos fieri et ad agnitionem veritatis venire. Unus enim Deus, unus et mediator Dei et hominum, homo Christus Iesus, qui dedit redemptionem semetipsum pro omnibus'' (1Tim 2,4-6).

Hac conscientia innixi de dono salutis unico et universali a Patre dato per Iesum Christum in Spiritu (cf. Eph 1,3-14), priores christiani Israeli ostenderunt adimpletionem salutis, quae ultra Legem pertingebat, et occurrerunt quoque mundo pagano temporis sui, qui per plures deos salvatores salutem appetebat. Hoc fidei patrimonium a recentiore Ecclesiae Magisterio iterum propositum est: “Credit autem Ecclesia Christum, pro omnibus mortuum et resuscitatum (cf. 2Cor 5,15), homini lucem et vires per Spiritum suum praebere ut ille summae suae vocationi respondere possit; nec aliud nomen sub caelo datum esse hominibus, in quo oporteat eos salvos fieri (cf. Act 4,12). Similiter credit clavem, centrum et finem totius humanae historiae in Domino ac Magistro suo inveniri''[42].

14. Veritas est fidei catholicae, ideoque firmiter credenda, universalem voluntatem salvificam Dei Unius et Trini offerri et compleri semel pro semper in mysterio incarnationis, mortis et resurrectionis Filii Dei.

Attento hoc fidei elemento, theologia nostri temporis, dum meditatur circa praesentiam aliarum de re religiosa experientiarum necnon circa earum significationem in consilio Dei salvifico, ad explorandum impellitur an et quo modo figurae atque elementa positiva aliarum religionum ad divinum salutis propositum pertineant. Hoc in studio atque hac in meditatione theologicae pervestigationi amplissimus patet campus sub Ecclesiae Magisterii ductu. Etenim Concilium Vaticanum II his verbis nos docet: “unica mediatio Redemptoris non excludit, sed suscitat variam apud creaturas participatam ex unico fonte cooperationem''[43]. Altius quidem perscrutandum est quid significet haec mediatio participata, cuius supremum principium unica Christi mediatio exstet semper necesse est: “Si non exclusae sunt mediationes participatae diversi generis et ordinis, hae attamen significationem trahunt et vim a mediatione Christi, nec pares haberi possunt nec perfectivae''[44]. Fidei autem christianae et catholicae solutiones illae contradicunt, quae actionem quandam salvificam Dei extra unicam Christi mediationem proponant.

15. Haud infrequenter suggeritur ut in re theologica verba vitentur qualia sunt “unicitas'', “universalitas'' vel “indoles absoluta'', quorum usus insinuare videtur nimium accentum circa significationem et vim eventus salvifici Iesu Christi per comparationem cum aliis religionibus. Re autem vera hic dicendi modus simpliciter exprimit fidelitatem erga revelationem, quia aliud non est nisi explicatio ipsorum fidei fontium. Ab initio enim communitas credentium Iesu Christo agnovit vim salvificam talem, ut ipse solus, qua Filius Dei homo factus, crucifixus ac resuscitatus --propter missionem a Patre receptam atque in potentia Spiritus Sancti--, munus habeat dono dandi revelationem (cf. Mt 11,27) et vitam divinam (cf. Io 1,12; 5,25-26; 17,2) universo hominum generi hominibusque singulis.

Hac de re dici potest ac debet Iesum Christum, quoad humanum genus eiusque historiam, praeditum esse significatione ac vi quae prorsus sunt singulares et unicae, ad ipsum solum pertinentes, exclusivae, universales atque absolutae. Iesus enim est Verbum Dei homo factum propter omnium hominum salutem. Hanc fidei conscientiam exprimens, Concilium Vaticanum II docet: “Verbum enim Dei, per quod omnia facta sunt, Ipsum caro factum est, ita ut, perfectus Homo, omnes salvaret et universa recapitularet. Dominus finis est humanae historiae, punctum in quod historiae et civilizationis desideria vergunt, humani generis centrum, omnium cordium gaudium eorumque appetitionum plenitudo. Ille est quem Pater a mortuis suscitavit, exaltavit et a dextris suis collocavit, Eum vivorum atque mortuorum iudicem constituens''[45]. “Ipsa haec unica Christi singularitas ei significationem confert absolutam et universalem, unde, dum in historia est, centrum est et finis eiusdem historiae: “Ego Alpha et Omega, primus et novissimus, principium et finis'' (Ap 22,13)''[46].

IV. De Ecclesiae unicitate et unitate

16. Dominus Iesus, unicus Salvator, non quandam discipulorum communitatem adunavit, sed Ecclesiam instituit ut mysterium salvificum: Ipse est in Ecclesia et Ecclesia in Ipso est (cf. Io 15,1 ss.; Gal 3,28; Eph 4,15-16;Act 9,5); quapropter plenitudo mysterii salvifici Christi ad Ecclesiam quoque pertinet, quae modo inseparabili Domino suo coniungitur. Iesus Christus enim suam praesentiam suumque salutis opus in Ecclesia et per Ecclesiam persequitur (cf. Col 1,24-27)[47], quae est Corpus eius (cf. 1Cor 12,12-13.27; Col 1,18)[48]. Sicut vero caput et membra corporis vivi haud quidem identificantur sed neque separari possunt, Christus et Ecclesia confundi sane nequeunt, sed invicem disiungi non possunt, ita ut unicum “Christum totalem'' constituant[49]. Eadem haec inseparabilitas in Novo Testamento exprimitur quoque mediante analogia qua Ecclesia Sponsa dicitur Christi (cf. 2 Cor 11,2; Eph 5,25-29; Ap 21,2.9)[50]. Quocirca, in conexione cum unicitate et universalitate mediationis salvificae Iesu Christi, tamquam veritas fidei catholicae firmiter credenda est unicitas Ecclesiae ab ipso conditae. Sicut unus est Christus, unum solummodo Corpus eius exstat, unaque eius Sponsa: “una Ecclesia catholica et apostolica''[51]. Praeterea, promissiones Domini se Ecclesiam suam nunquam derelicturum (cf. Mt 16,18; 28,20) seque eam cum Spiritu suo esse semper ducturum (cf. Io 16,13), id secum ferunt ut, secundum catholicam fidem, unicitas et unitas, non secus atque ea omnia quae ad Ecclesiae integritatem pertinent, nunquam sint defuturae[52].

Fideles profiteri tenentur historicam vigere continuitatem --in successione apostolica radicatam[53]-- inter Ecclesiam a Christo conditam et Ecclesiam catholicam: “Haec est unica Christi Ecclesia [...] quam Salvator noster, post resurrectionem suam Petro pascendam tradidit (cf. Io 21,17), eique ac ceteris Apostolis diffundendam et regendam commisit (cf. Mt 28,18 ss.), et in perpetuum ut columnam et firmamentum veritatis erexit (cf. 1Tim 3,15). Haec Ecclesia, in hoc mundo ut societas constituta et ordinata, subsistit in Ecclesia catholica, a Successore Petri et Episcopis in eius communione gubernata''[54]. Verbis “subsistit in'' Concilium Vaticanum II duas voluit doctrinales affirmationes invicem componere: altera ex parte, Christi Ecclesiam, non obstantibus christianorum divisionibus, solummodo in Ecclesia Catholica plene exsistere pergere; ex altera vero inveniri “extra eius compaginem elementa plura sanctificationis et veritatis''[55], videlicet in Ecclesiis et Communitatibus ecclesialibus nondum in plena communione cum Ecclesia Catholica[56]. Sed, ad postremas quod attinet, affirmandum est earum virtutem derivari “ab ipsa plenitudine gratiae et veritatis quae Ecclesiae catholicae concredita est''[57].

17. Unica ergo est Christi Ecclesia, subsistens in Ecclesia Catholica, cuius moderatio spectat ad Petri Successorem et ad Episcopos in communione cum eo[58]. Ecclesiae illae quae, licet in perfecta communione cum Ecclesia Catholica non sint, eidem tamen iunguntur vinculis strictissimis, cuiusmodi sunt successio apostolica et valida Eucharistiae celebratio, verae sunt Ecclesiae particulares[59]. Quapropter in his quoque Ecclesiis praesens est et operatur Christi Ecclesia, quantumvis plena desit communio cum Ecclesia Catholica, eo quod ipsae doctrinam catholicam non acceptant de Primatu, quem, ex Dei consilio, Episcopus Romanus obiective possidet et in Ecclesiam universam exercet[60].

Illae vero Communitates ecclesiales, quae validum Episcopatum et genuinam ac integram substantiam eucharistici mysterii non servant,[61] sensu proprio Ecclesiae non sunt; attamen qui baptizati sunt iis in Communitatibus Baptismate Christo incorporantur, et ideo in quadam cum Ecclesia communione, licet imperfecta, exstant[62]. Per se enim Baptismus tendit ad perfectionem vitae in Christo per integram fidei professionem, Eucharistiam et plenam communionem in Ecclesia[63]. “Quare christifidelibus sibi fingere non licet Ecclesiam Christi nihil aliud esse quam summam quandam --divisam quidem, sed adhuc aliqualiter unam-- ecclesiarum et communitatum ecclesialium; ac minime iis liberum est tenere Christi Ecclesiam hodie iam nullibi vere subsistere, ita ut nonnisi finis existimanda sit, quem omnes Ecclesiae et communitates quaerere debeant''[64]. Re quidem vera “elementa huius Ecclesiae iam datae exsistunt, in sua plenitudine coniuncta, in Ecclesia catholica et, sine hac plenitudine, in ceteris Communitatibus''[65]. Quocirca “Ecclesiae et Communitates seiunctae, etsi defectus illas pati credimus, nequaquam in mysterio salutis significatione et pondere exutae sunt. Iis enim Spiritus Christi uti non renuit tamquam salutis mediis, quorum virtus derivatur ab ipsa plenitudine gratiae et veritatis quae Ecclesiae catholicae concredita est''[66]. Unitatis defectus inter christianos vulnus est quidem Ecclesiae illatum; haud sane quia ipsa amittit suam unitatem, sed “quatenus illa impeditur ab universalitate sua plene in historia consummanda''[67].

V. De Ecclesia ut Regno Dei et Christi Regno

18. Ecclesia “missionem accipit Regnum Christi et Dei annuntiandi et in omnibus gentibus instaurandi, huiusque Regni in terris germen et initium constituit''[68]. Ex altera parte, Ecclesia est “sacramentum seu signum et instrumentum intimae cum Deo unionis totiusque generis humani unitatis''[69]; ipsa est igitur Regni signum ac instrumentum, in id vocata ut ipsum nuntiet atque instauret. Ex altera autem parte, Ecclesia est “de unitate Patris et Filii et Spiritus Sancti plebs adunata''[70]; ipsa est proinde “Regnum Christi iam praesens in mysterio''[71], cuius ideo germen et initium constituit. Regnum enim Dei dimensionem habet eschatologicam: est quidem res in tempore praesens, sed plena eius effectio eveniet tantummodo cum historia ad finem seu completionem perveniat[72].

Ex textibus biblicis atque ex Patrum testimoniis, non secus atque ex Ecclesiae Magisterii documentis, sensus univoci non eruuntur expressionum Regnum Coelorum, Regnum Dei et Regnum Christi neve de earum cum Ecclesia conexione, utpote quae mysterium et ipsa sit quod plene in conceptu humano concludi non valet. Variae ergo possunt his de rebus theologicae explanationes exstare. Nulli autem ex iis explanationibus, quae possibiles sunt, eo pervenire licet, ut intimam conexionem inter Christum, Regnum et Ecclesiam quodam modo neget vel vacuefaciat. “Illud namque [Regnum] nec a Christo nec ab Ecclesia seiungi potest [...]. Si Regnum a Iesu separatur, non iam exsistit Regnum Dei ab eo revelatum et fit ut in malam partem tum Regni significatio accipiatur, quod periculum est ne mutetur in institutum modo humanum et ideologicum, tum Christi natura, qui non apparet cui omnia subiecta esse debent (cf. 1Cor 15,27). Item non potest Regnum ab Ecclesia separari. Certe, Ecclesia non est ipsa sibimet finis, cum sit ad Regnum Dei ordinata, cuius est germen, signum et instrumentum. Sed, etsi a Christo distinguitur et a Regno, Ecclesia est indissolubili modo utrique coniuncta''[73].

19. Affirmatio autem conexionis nunquam separabilis Ecclesiam inter et Regnum minime significat ut praetereatur Regnum Dei --etsi in momento suo historico ipsum consideretur-- non identificari cum Ecclesia in eius realitate visibili ac sociali. Excludendum enim non est “opus Christi et Spiritus extra visibiles [...] fines [Ecclesiae]''[74]. Huius quoque rei ratio habenda est, quod nempe “Regnum ad omnes pertinet: personam humanam, societatem, mundum universum. Pro Regno operari idem est ac divinum dynamismum agnoscere et fovere, qui in historia humana est eamque immutat. Regnum aedificare idem est ac moliri liberationem a malo, qualecumque hoc est. Breviter, Regnum Dei est plena eius consilii manifestatio et effectio''[75].

Cum rationes considerantur inter Regnum Dei, Regnum Christi et Ecclesiam intercedentes, partiales ac unilaterales exaltationes vitentur oportet, quales proponuntur ab iis quorum “notiones consulto Regnum amplificant et se profitentur “regnicentricas'', in lucem proferunt imaginem Ecclesiae non de se sollicitae, sed ex toto deditae Regno testificando eique serviendo. “Ecclesia haec est pro aliis'', dicitur, sicut Christus “homo est pro aliis''. [...] Hae notiones simul partes utiles, simul partes nocivas ostendunt. Imprimis, Christum silent: Regnum, de quo loquuntur, “theocentrismo'' nititur, quod, dicunt, Christus intellegi non possit nisi ab iis, qui fidem sequantur christianam, cum populi, culturae et religiones diversae possint sibi occurrere in unico ente divino, qualecumque sit nomen eius. Eandem ob causam eae mysterium anteferunt creationis, quae in varietatibus culturarum et religionum apparet, sed mysterium silent redemptionis. Praeterea, Regnum, quale ipsi intellegunt regnum, ad excludendam inducit aut ad minus existimandam Ecclesiam, ob renisum contra quendam “ecclesiocentrismum'' praeteriti temporis, et quia Ecclesiam tantummodo signum putant, et quidem ambiguitatis non expers''[76]. Hae theses fidei catholicae contradicunt, quia unicitatem negant relationis quam Christus et Ecclesia cum Regno Dei habent.

VI. De Ecclesia deque religionibus ad salutem quod attinet

20. Ex iis quae supra memoravimus signa quaedam profluunt necessaria ad viam indicandam a theologica pervestigatione percurrendam quo altius ipsa perquirat rationes Ecclesiae atque religionum cum aeterna salute.

Imprimis, firmiter credendum est “Ecclesiam hanc peregrinantem necessariam esse ad salutem. Unus enim Christus est Mediator ac via salutis, qui in Corpore suo, quod est Ecclesia, praesens nobis fit; Ipse autem necessitatem fidei et baptismi expressis verbis inculcando (cf. Mc 16,16; Io 3,5), necessitatem Ecclesiae, in quam homines per baptismum tamquam per ianuam intrant, simul confirmavit''[77]. Haec doctrina universali voluntati Dei salvificae non opponitur (cfr. 1Tim 2,4), quapropter “necesse est duae hae veritates coniunctae teneantur, videlicet vera possibilitas salutis in Christo pro omnibus hominibus et Ecclesiae necessitas ad hanc salutem''[78].

Exstat Ecclesia “universale salutis sacramentum''[79], utpote quae, arcano modo semper coniuncta cum Christo Salvatore Capite suo eique subordinata, artam in Dei consilio servat relationem cum uniuscuiusque hominis salute[80]. Quoad eos qui formaliter et visibiliter membra Ecclesiae non sunt, “Christi salus patens est per gratiam quae, quamquam arcanam habet necessitudinem cum Ecclesia, in hanc tamen formali ratione eos non introducit, sed modo illuminat congruenti eorum interiori condicioni rerumque temporumque adiunctis. Gratia haec a Christo venit, fructus est eius sacrificii et a Spiritu Sancto communicatur''[81]. Arta relatione ipsa coniungitur cum Ecclesia, quippe quae “ex missione Filii missioneque Spiritus Sancti originem ducat secundum Propositum Dei Patris''[82].

21. Circa modum vero quo gratia Dei salvifica --quae donatur semper per Christum in Spiritu habetque arcanam cum Ecclesia relationem-- ad singulos non christianos pervenit, Concilium Vaticanum II asseruit tantum Deum eam largiri “viis sibi notis''[83]. Scientia theologica in eo nunc versatur, ut rem hanc altius perquirat. Theologicum huiusmodi studium fovendum est quidem, quia absdubio suam habet utilitatem eum in finem ut melius intellegantur consilia Dei salvifica necnon viae quibus ipsa ad effectum deducuntur. At vero, attentis iis quae hactenus memorata sunt circa Christi mediationem necnon circa “necessitudinem singularem et unicam''[84]

qua Ecclesia iungitur cum Regno Dei inter homines --quod ultimatim Regnum est Christi universalis salvatoris--, liquet contrarium esse fidei catholicae Ecclesiam effingere tamquam unam ex viis salutis, simul cum iis quae efficiuntur ab aliis religionibus, quae prope Ecclesiam, veluti eius complementum, collocarentur, immo vero veluti eidem aequipollentes quoad substantiam, licet cum ipsa versus Dei Regnum eschatologicum coeuntes.

Variae religiosae traditiones continent profecto atque offerunt religiositatis elementa quae a Deo procedunt[85] quaeque partem efficiunt operis “quod Spiritus in cordibus hominum operatur, in culturis et in religionibus''[86]. Re quidem vera preces quaedam atque ritus nonnulli aliarum religionum partes induere possunt evangelicae praeparationis, quatenus viae sunt vel paedagogiae quibus hominum corda impelluntur ut actioni Dei sese aperiant[87]. At vero iisdem tribui nequit divina origo neve efficacia illa ex opere operato, quae christianorum sacramentorum est propria[88]. Nequit praeterea ignorari alios ritus, utpote qui superstitionibus aliisve erroribus innitantur (cf. 1Cor 10, 20-21), aeternae saluti potius obstare[89].

22. Iesu Christi salvatoris adventu, voluit Deus ut Ecclesia ab eo condita instrumentum esset ad salutem universi humani generis (cfr. Act 17,30-31)[90]. Dum assertione huius veritatis ad fidem pertinentis nihil adimitur sincerae aestimationi qua Ecclesia prosequitur religiones mundi huius nostri, simul vero a radice excluditur mentis ille habitus “relativismi religiosi vestigiis impressus, qui ad putandum inducit “aliam religionem tantidem esse ac aliam''''[91]. Verum est quidem aliarum religionum asseclas gratiam divinam accipere posse, at non minus verum est eos in statu gravis penuriae obiective versari per comparationem cum statu eorum qui, in Ecclesia, mediorum salutis plenitudine fruuntur[92]. Memores autem sint oportet omnes Ecclesiae filii “condicionem suam eximiam non propriis meritis, sed peculiari gratiae Christi esse adscribendam; cui si cogitatione, verbo et opere non respondent, nedum salventur, severius iudicabuntur''[93]. Bene ergo intellegitur qua de causa Ecclesia, iuxta Domini mandatum (cf. Mt 28, 19-20) et tamquam officium profluens ex amore erga universos homines, “annuntiat et annuntiare tenetur indesinenter Christum, qui est “via et veritas et vita'' (Io 14,6), in quo homines plenitudinem vitae religiosae inveniunt, in quo Deus omnia Sibi reconciliavit''[94].

Missio ad gentes, etiam per dialogum interreligiosum ad effectum adducenda, “vim suam et necessitatem hodie sicut et semper integram servat''[95]. Re enim vera “Deus “omnes homines vult salvos fieri et ad agnitionem veritatis venire'' (1Tim 2,4). Deus vult omnium salutem per veritatis agnitionem. Salus in veritate invenitur. Qui motioni Spiritus veritatis oboediunt, sunt iam in salutis via; sed Ecclesia, cui haec veritas concredita est, eorum optato debet occurrere ut eisdem eam afferat. Quia ipsa consilium salutis credit universale, missionaria esse debet''[96]. Dialogus ergo, quamvis missionis evangelizatricis elementum efficiat, pars est solummodo officii ab Ecclesia adimplendi in missione eius ad gentes[97]. Aequalitas, quae ad dialogum requiritur, non ad doctrinae argumentum ac materiam attinet, eoque minus ad Iesum Christum --qui est ipse Deus Homo factus-- per comparationem cum aliarum religionum conditoribus, sed solummodo ad parem partium dignitatem sese refert. Caritate enim atque observantia erga libertatem ducta[98], Ecclesia persentit primarias suas esse partes cunctis hominibus veritatem nuntiare definitive a Domino revelatam necnon necessitatem proclamare conversionis ad Iesum Christum et adhaesionis Ecclesiae per Baptismum aliaque sacramenta, ut quis plene participet communionem cum Deo Patre, Filio et Spiritu Sancto. Praeterea, certitudo de voluntate Dei salvifica universali, nedum officio obstet nuntiandi salutem et conversionem ad Dominum Iesum Christum, ipsum potius auget.

Conclusio

Conclusio Declaratio haec, quae veritates quasdam fidei in memoriam revocat atque explanat, vestigia premere conatur Pauli Apostoli, qui ad Corinthios scribens asseruit: “Tradidi enim vobis in primis, quod et accepi, quoniam Christus mortuus est pro peccatis nostris secundum Scripturas'' (1Cor 15,3). Attentis enim quibusdam propositionibus incertis vel erroneis, theologica pervestigatio incitatur ad fidem Ecclesiae iterum confirmandam atque ad rationem suae spei reddendam modo persuasivo atque efficaci.

De vera religione agentes, Concilii Vaticani II Patres asseruerunt: “Hanc unicam veram Religionem subsistere credimus in catholica et apostolica Ecclesia, cui Dominus Iesus munus concredidit eam ad universos homines diffundendi, dicens Apostolis: “Euntes ergo docete omnes gentes baptizantes eos in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti, docentes eos servare omnia quaecumque mandavi vobis'' (Mt 28,19-20). Homines vero cuncti tenentur veritatem, praesertim in iis quae Deum Eiusque Ecclesiam respiciunt, quaerere eamque cognitam amplecti ac servare''[99].

Iesu Christi revelatio pergit esse in historia “verum veluti astrum conductorium''[100] universi humani generis, quia “veritas, quae Christus est, ubique auctoritate universali se imponit''[101]. Christianum enim mysterium limites quoscumque temporis et spatii supergreditur atque humanae familiae unitatem efficit: “Locis ex diversis ac consuetudinibus omnes in Christo ad unitatem participandam familiae filiorum Dei vocantur [...]. Iesus divisionis parietes diruit et peculiari consummatoque modo per participationem sui mysterii unitatem efficit. Haec unitas tam est alta ut cum sancto Paulo effari possit Ecclesia: “Ergo iam non estis extranei et advenae, sed estis concives sanctorum et domestici Dei'' (Eph 2,19)''[102].

Hanc Declarationem in Conventu Plenario huius Congregationis deliberatam, Summus Pontifex Ioannes Paulus PP. II, in Audientia infrascripto Cardinali Praefecto Congregationis pro Doctrina Fidei concessa die 16 iunii anni 2000, certa scientia et auctoritate Sua apostolica ratam habuit, confirmavit et publici iuris fieri iussit.

Romae, ex Aedibus Congregationis pro Doctrina Fidei, die 6 Augusti, in

Festo Transfigurationis Domini, anno 2000.

JOSEPH Card. RATZINGER

Praefectus

THARSICIUS BERTONE, S.D.B.

Archiep. emeritus Vercellarum a Secretis

____________________

[1]	Conc. Constantinopolitanum I, Symbolum Constantinopolitanum: DS 150.

[2]	Cf. Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 1: AAS 83 (1991) 249-340.

[3]	Cf. Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes et Decl. Nostra aetate; cf. etiam Paulus VI, Exhort. Ap. Evangelii nuntiandi: AAS 68 (1976) 5-76; Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio.

[4]	Conc. Vat. II, Decl. Nostra aetate, n. 2.

[5]	Pont. Cons. pro dialogo inter religiones et Congr. pro gentium evangelizatione, Instr. Dialogo e annuncio, n. 29: AAS 84 (1992) 414-446; cf. Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 22.

[6]	Cf. Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 55.

[7]	Cf. Pont. Cons. pro dialogo inter religiones et Congr. pro gentium evangelizatione, Instr. Dialogo e annuncio, n. 9.

[8]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Fides et ratio, n. 5: AAS 91 (1999) 5-88.

[9]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Dei verbum, n. 2.

[10]	Ib., n. 4.

[11]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 5.

[12]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Fides et ratio, n. 14.

[13]	Symbolum Chalcedonense: DS 301. Cf. S. Athanasius Alexandrinus, De Incarnatione, 54, 3: SC 199, 458.

[14]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Dei verbum, n. 4.

[15]	Ib., n. 5.

[16]	Ib.

[17]	Cf. Catechismus Catholicae Ecclesiae, n. 144.

[18]	Ib., n. 150.

[19]	Ib., n. 153.

[20]	Ib., n. 178.

[21]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Fides et ratio, n. 13.

[22]	Cf. ib., nn. 31-32.

[23]	Conc. Vat. II, Decl. Nostra aetate, n. 2. Cf. etiam Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes, n. 9, ubi agitur de bonis quae habentur “in propriis ritibus et culturis populorum''; Const. dogm. Lumen gentium, n. 16, quo in loco mentio fit de elementis boni atque veri inter non christianos exsistentibus, quae considerari queunt ut praeparatio ad Evangelium accipiendum.

[24]	Cf. Conc. Tridentinum, Decr. De libris sacris et de traditionibus recipiendis: DS 1501; Conc. Vat. I, Const. dogm. Dei Filius, cap. 2: DS 3006.

[25]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Dei verbum, n. 11.

[26]	Ib.

[27]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 55. Cf. etiam n. 56. Cf. Paulus VI, Evangelii nuntiandi, n. 53.

[28]	Conc. Nicaenum I: DS 125.

[29]	Conc. Chalcedonense: DS 301.

[30]	Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 22.

[31]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 6.

[32]	Cf. S. Leo Magnus, Tomus ad Flavianum: DS 294.

[33]	Cf. S. Leo Magnus, Litterae “Promisisse me memini'' ad Leonem I imp.: DS 318: “In tantam unitatem ab ipso conceptu Virginis deitate et humanitate conserta, ut nec sine homine divina, nec sine Deo agerentur humana''. Cf. etiam ib.: DS 317.

[34]	Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 45. Cf. etiam Conc. Tridentinum, Decr. De peccato originali, n. 3: DS 1513.

[35]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, nn. 3-4.

[36]	Cf. ib, n. 7. Cf. S. Irenaeus, qui affirmabat: “[in Ecclesia] deposita est communicatio Christi, id est Spiritus Sanctus'' (Adversus haereses III, 24, 1: SC 211, 472).

[37]	Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 22.

[38]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 28. Ad verba “semina Verbi'', cf. etiam S. Iustinus, 2 Apologia 8, 1-2; 10, 1-3; 13, 3-6: ed. Goodspeed, pp. 84; 85; 88-89.

[39]	Cf. IOANNES PAULUS II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, nn. 28-29.

[40]	Ib., n. 29.

[41]	Ib., n. 5.

[42]	Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 10. Cf. S. Augustinus qui affirmabat extra Christum, viam universalis salutis, qui “numquam generi humano defuit, nemo liberatus est, nemo liberatur, nemo liberabitur'': De Civitate Dei, 10, 32, 2: CCL 47, 312.

[43]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 62.

[44]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 5.

[45]	Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes, n. 45. Necessaria atque absoluta singularitas ac universalitas Christi in humana historia bene a S. Irenaeo exprimuntur cum praeeminentiam contemplatur Iesu quatenus Ipse est Primogenitus: “in coelis, quoniam primogenitus-primitivus consilii Patris, Verbum perfectum omnia gubernans et lege statuens; super terram, quoniam primogenitus erat Virginis, iustus homo, sanctus, colens Deum, bonus, placens Deo, perfectus omnimodo; salvans omnes qui sequuntur eum ab inferno quoniam primogenitus mortuorum ipse et dux-princeps vitae Dei'' (Demonstratio, 39: SC 406, 138).

[46]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 6.

[47]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 14.

[48]	Cf. Ib., n.7.

[49]	Cf. S. Augustinus, Enarrat. in Psalmos, Ps. 90, Sermo 2, 1: CCL 39, 1266; S. Gregorius Magnus, Moralia in Iob, Praefatio, 6, 14: PL 75, 525; S. Thomas Aq., Summa Theologiae, III, q. 48, a. 2 ad 1.

[50]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 6.

[51]	Symbolum fidei: DS 48. Cf. Bonifatius VIII, Bulla Unam Sanctam: DS 870-872; Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 8.

[52]	Cf. Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, n. 4; Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Ut unum sint, n. 11: AAS 87 (1995) 921-982.

[53]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 20; cf. etiam S. Irenaeus, Adversus haereses, III, 3, 1-3: SC 211, 20-44; S. Cyprianus, Epist. 33, 1: CCL 3B, 164-165; S. Augustinus, Contra advers. legis et prophet., 1, 20, 39: CCL 49, 70.

[54]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 8.

[55]	Ib. Cf. Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Ut unum sint, n. 13. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 15 et Decr. Unitatis redintegratio, n. 3.

[56]	Sensui igitur authentico textus conciliaris eorum interpretatio contradicit qui ex verbis subsistit in thesim effingunt iuxta quam unica Christi Ecclesia possit quoque subsistere in Ecclesiis et Communitatibus ecclesialibus non catholicis. “Idcirco ergo Concilium elegit verbum “subsistit'', ut patefaceret unam exsistere verae Ecclesiae “subsistentiam'', dum extra eius visibilem compaginem exsistunt tantumodo “elementa Ecclesiae'', quae --cum sint elementa ipsius Ecclesiae-- versus Ecclesiam catholicam tendunt ad eandemque ducunt'' (Congr. pro Doctrina Fidei, Notificazione sul volume “Chiesa: carisma e potere'' del P. Leonardo Boff: AAS 77 [1985] 756-762).

[57]	Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, n. 3.

[58]	Cf. Congr. pro Doctrina Fidei, Decl. Mysterium Ecclesiae, n. 1: AAS 65 (1973) 396-408.

[59]	Cf. Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, nn. 14 et 15; Congr. pro Doctrina Fidei, Litt. Communionis notio, n. 17: AAS 85 (1993) 838-850.

[60]	Cf. Conc. Vat. I, Const. dogm. Pastor aeternus: DS 3053-3064; Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 22.

[61]	Cf. Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, n. 22.

[62]	Cf. ib., n. 3.

[63]	Cf. ib., n. 22.

[64]	Congr. pro Doctrina Fidei, Decl. Mysterium Ecclesiae, n. 1.

[65]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Ut unum sint, n. 14.

[66]	Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, n. 3.

[67]	Congr. pro Doctrina Fidei, Litt. Communionis notio, n. 17. Cf. Conc. Vat. II, Decr. Unitatis redintegratio, n. 4.

[68]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 5.

[69]	Ib., n. 1.

[70]	Ib., n. 4. Cf. S. Cyprianus, De Dominica oratione, 23: CCL 3/A, 105.

[71]	CONC. VAT. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 3.

[72]	Cf. Ib., n. 9. Cf. etiam precem Deo factam quae habetur in Didaché 9, 4: Funk 1, 20: “colligatur ecclesia tua a finibus terrae in regnum tuum'', et ib., 10, 5: Funk 1, 22: “Recordare, Domine, ecclesiae tuae… et collige eam a quattuor ventis sanctificatam in regnum tuum quod ei parasti''.

[73]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 18. Cf. Exhort. Ap. Ecclesia in Asia, n. 17: in “LOsservatore Romano'', 7/11/1999. Regnum ita est a Christo inseparabile, ut, quodam sensu, cum Ipso identificetur (cf. Origenes, Comment. in Mt., 14, 7: PG 13, 1197; Tertullianus, Adversus Marcionem, IV, 33,8: CCL 1, 634).

[74]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 18.

[75]	Ib., n. 15: AAS 83 (1991) 263.

[76]	Ib., n. 17.

[77]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 14. Cf. Decr. Ad gentes, n. 7; Decr. Unitatis redintegratio, n. 3.

[78]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 9. Cf. Catechismus Catholicae Ecclesiae, nn. 846-847.

[79]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 48.

[80]	Cf. S. Cyprianus, De Catholicae Ecclesiae unitate, 6: CCL 3, 253-254; S. Irenaeus, Adversus haereses, III, 24, 1: SC 211, 472-474.

[81]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 10.

[82]	Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes, n. 2. In sensu hic explanato intellegi debet nota formula extra Ecclesiam nullus omnino salvatur (cf. Conc. Lateranense IV, Cap. 1. De fide catholica: DS 802). Cf. etiam Epistula Sancti Officii ad Arhiepiscopum Bostoniensem: DS 3866-3872.

[83]	Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes, n. 7.

[84]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 18.

[85]	Sunt etenim semina Verbi divini, quae Ecclesia cum gaudio et observantia accipit (cf. Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes, n. 11; Decl. Nostra aetate, n. 2).

[86]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 29.

[87]	Cf. ib.; Catechismus Catholicae Ecclesiae, n. 843.

[88]	Cf. Conc. Tridentinum, Decr. De Sacramentis, can. 8 de sacramentis in genere: DS 1608.

[89]	Cf. Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 55.

[90]	Cf. Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 17; Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 11.

[91]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 36.

[92]	Cf. Pius XII, Litt. Encycl. Mystici corporis: DS 3821.

[93]	Conc. Vat. II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 14.

[94]	Conc. Vat. II, Decl. Nostra aetate, n. 2.

[95]	Conc. Vat. II, Decr. Ad gentes, n. 7.

[96]	Catechismus Catholicae Ecclesiae, n. 851; cf. etiam nn. 849-856.

[97]	Cf. Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Redemptoris missio, n. 55. Exhort. Ap. Ecclesia in Asia, n. 31.

[98]	Cf. Conc. Vat. II, Decl. Dignitatis humanae, n. 1.

[99]	Ib.

[100]	Ioannes Paulus II, Litt. Encycl. Fides et ratio, n. 15.

[101]	Ib., n. 92.

[102]	Ib., n. 70.


Hátsó borító

,,A keresztény hit és a többi vallásos hagyomány közötti dialógus elméleti elmélyítése és gyakorlata új kérdéseket vet föl, melyekkel a kutatás új ösvényein próbálnak szembenézni, olyan tételeket fogalmazva meg és olyan magatartási formákat sugallva, melyeket gondosan kell mérlegelnünk. A jelen nyilatkozat emlékeztetni akarja a püspököket, a teológusokat és az összes katolikus hívôt az e tárgykörbe tartozó, mellôzhetetlen tanításokra, melyek hozzájárulhatnak ahhoz, hogy a teológiai reflexió olyan megoldásokat találjon, melyek összhangban vannak a hitletéteménnyel és válaszolnak korunk kulturális igényeire.

A nyilatkozat kifejtô nyelvezete megfelel céljának, miszerint nem rendszerezve akarja tárgyalni Jézus Krisztus és az Egyház egyetlen és egyetemesen üdvözítô voltának problematikáját, nem is akar megoldásokat adni szabadon vitatható teológiai kérdésekre. Sokkal inkább újra elô akarja adni a katolikus hit ide vonatkozó tanítását, ugyanakkor megemlít néhány lényeges, további kutatásra váró problémát, és elutasít bizonyos téves vagy kétértelmû álláspontokat. Ezért a nyilatkozat fölidézi a Tanítóhivatal korábbi dokumentumait, azzal a szándékkal, hogy megerôsítse az Egyház hitletéteményéhez tartozó igazságokat.''

Joseph Ratzinger bíboros


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)