Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		A homiliákat szentmisében elmondta: Dr. Diós István a budapesti Egyetemi Templom kisegítô lelkésze, a Magyar katolikus lexikon fôszerkesztôje, pápai prelátus A homiliákat hangfelvételrôl leírta: Dr. Stefanits Józsefné Landthaller Judit Sajtó alá rendezte: Csaba Györgyné Paulik Péter Tartalomjegyzék


A homiliákat szentmisében elmondta:

Dr. Diós István

a budapesti Egyetemi Templom kisegítô lelkésze,

a Magyar katolikus lexikon fôszerkesztôje, pápai prelátus

A homiliákat hangfelvételrôl leírta:

Dr. Stefanits Józsefné

Landthaller Judit

Sajtó alá rendezte:

Csaba Györgyné

Paulik Péter


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó

Nagyböjti hétköznapok homíliái

Csonkahét

Hamvazószerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

I. hét

Hétfô

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

II. hét

Hétfô

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

III. hét

Hétfô

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

IV. hét

Hétfô

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

V. hét

Hétfô

Kedd

Szerda

Csütörtök

Péntek

Szombat

VI. hét

Nagyhétfô

Nagykedd

Nagyszerda

Nagycsütörtök

Nagypéntek

Nagyböjti vasárnapok konferenciabeszédei -- Embernek lenni a harmadik évezred elején

1. vasárnap. Általában a konferenciabeszédrôl és a böjtrôl

2. vasárnap -- A böjt és az ember

3. vasárnap -- Az imádságról/1.

4. vasárnap -- Az imádságról/2.

5. vasárnap -- Az imádságról/3.

6. vasárnap -- Az emberrôl

Függelék

A Szentatya nagyböjti üzenete 2001-ben

Zsoltárok (bûnbánati, 21, 138)

6. (elsô bûnbánati) zsoltár

31. (második bûnbánati) zsoltár

37. (harmadik bûnbánati) zsoltár

50. (negyedik bûnbánati) zsoltár

101. (ötödik bûnbánati) zsoltár

129. (hatodik bûnbánati) zsoltár

142. (hetedik bûnbánati) zsoltár

21. zsoltár (A szenvedô Megváltó zsoltára)

138. zsoltár


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 2002-ben jelent meg a Szent István Társulat gondozásában, az ISBN 963 361 314 0 azonosítóval. Az elektronikus kiadás a szerzô engedélyével készült. A programot lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más jog a szerzô tulajdonában van.


Elôszó

Ez a könyv a Napi kenyerünk c. homíliakötet folytatásaként jelenik meg. Miként az a liturgiában ünnepelt szentek napjaira, úgy ez a kötet -- hamvazószerdától nagypéntekig -- a nagyböjt napjaira ad lelki táplálékot. Amit az olvasó itt kézbe vesz, az 2001 nagyböjtjében, Budapesten, az Egyetemi Templomban hangzott el hétköznaponként reggel a fél nyolcas szentmiséken, illetve vasárnap este.

Ennek megfelelôen a könyv elsô fele a hétköznapokra ad elmélkedési anyagot. Annak érdekében, hogy az elmélkedés témájának liturgikus (imádságos és szentírási) forrását is meg lehessen közelíteni, minden napra közöljük a szentmise könyörgését, szentleckéjének és evangéliumának szentírási helyét.

A könyv második fele a vasárnapokra ad konferenciabeszédeket Embernek lenni a harmadik évezred elején címmel. Ez a rész hosszabban beszél a böjtölésrôl és az imádságról.

Végül a Függelékben megtalálhatók a bûnbánati zsoltárok és a Szentatya 2001 nagyböjtjére küldött lelkipásztori üzenete.

Budapest, 2002. január 15.

Remete Szent Pál ünnepén

Dr. Diós István


Hamvazószerda

Napi könyörgés

Kérünk, irgalmas Istenünk, engedd, hogy a mai nap szent böjtjével megkezdjük a küzdô Egyházban az éber ôrködést, és amikor csatákat vívunk a gonosz lelkekkel, az önmegtagadás legyen segítségünkre. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által, aki Veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten, mindörökkön örökké.

Szentlecke: Joel 2,12--18.

Evangélium: Mt 6,1--6.16--18.

Testvéreim! Ma az Egyház azok fejére, akik hisznek, akik az Úr Krisztus tanítványai akarnak lenni, hamut hint. Meghamvazkodunk egy ôsi jellel, amely a halálnak és a pusztulásnak a jele az Egyházon kívül. Az Egyházon belül azonban annak a jele, hogy az ember érzi: újjászületésre van szükségem, ha élni akarok. Az Egyház részérôl pedig biztatás, hogy ember, merj szembenézni a valósággal és higgy!

Nem tudjuk egész pontosan, mikor kezdett az Egyház hamvazkodni, lehet, hogy már a katakombákban is, de az üldözések korában erre igazában nem volt szükség. Hanem amikor az Egyház szabad lett, akkor a húsvét elôtti 40 nap a nagy készülôdésnek lett az ideje, mégpedig két oldalról. Az egyik oldalon a keresztségre készülôknek, a katekumenoknak ez volt a keresztség elôtti utolsó 6 hét. Amikor tudták, hogy ,,az Egyház engem fölkészít arra, hogy húsvét éjszakáján megkeresztelkedjem, aztán elkezdjek igazán Krisztus tanítványa lenni''. A másik csoport a nyilvános bûnösök közül a megtérôk, akik a hamut elfogadván megvallották a közösség színe elôtt: ,,ha énvelem a jogrend szabályai szerint bánna el az Isten, nekem meg kellene halnom. Olyan vétket követtem el, amiért halál járna. Ezt én megvallom, és megbántam. És most az Egyház közösségében kérem és várom a feloldozást, a visszafogadást Krisztus tanítványai közösségébe.''

A hívôk, akik Krisztus tanítványaiként normális életet éltek, ezt a két csoportot, mint édesanya a kicsit, lélekben ölbe vették, az imádságaikkal nagyon körülpólyázták és ôrizték ôket ezen a 40 napon át. S kísérték a bûnösöket a feloldozáshoz, a keresztelendôket a keresztséghez azzal az ôszinte együttérzéssel, hogy ,,én magam is keresztülmentem ezen, míg eljutottam a keresztségig, és én magam is esendô, törékeny, bûnös ember vagyok''. Mindegyikünk ilyen.

Így lett a hamvazás az újjászületésnek a nagy jele, meg Krisztus hívei közösségének a nagy megnyilvánulása.

Ma nincsenek nyilvánosan bûnbánatot tartó, nyilvános bûnösök, de emberek vagyunk. És tudjuk, hogy szükségünk van a megbocsátásra, az embernek szüksége van az újjászületésre. Aki ma meghamvazkodik, annak adja jelét, hogy ,,Jézusom, én hiszem, hogy az örök élet Nálad van. Belôled fakad. És én kérem. Megvallom: ember vagyok, megyek a halálom felé, amikor nem marad belôlem több, mint egy maroknyi hamu -- itt a földön. De a lelkünk!... A lelkünk, melyet Te megváltottál és örök életet ígértél neki... -- a lelkünk élni akar!''

És most jöjjünk hamvazkodni.


Csütörtök hamvazószerda után

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, sugallatoddal indítsd és oltalmaddal kísérd minden cselekedetünket, hogy amit csak teszünk, Tôled vegye kezdetét és általad érjen jó véget. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: MTörv 30,15--20.

Evangélium: Lk 9,22--25.

Testvéreim! Aki egy kicsit is készült a nagyböjtre, azt valószínûleg megint elfogta a tanácstalanság: én szeretném a nagyböjtöt jól csinálni és szeretnék jobb lenni, de mit csináljak?

Az evangélium szerint jó odafutni az Úr Krisztushoz, mint a gazdag ifjú, és megkérdezni: ,,Mester, mondd, mit tegyek?''

Amikor az ember kezdi a kereszténységet, akárhány éves, azt hiszi, hogy erre az Úr Krisztus mond valami olyat, amibe belecsendül az ember füle, mert az valami hatalmas dolog. S ha idôsebb vagyok, ennek nem merek nekifogni, ha pedig fiatal vagyok, azt gondolhatom: ,,Ez igen! Ez az a hatalmas dolog, meg kell csinálnom és akkor minden rendben lesz!''

És nem ez történik. Hanem mindazoknak, akik odafordulnak Jézushoz és megkérdezik: ,,Mester! Mit tegyek? Mondd, mit tegyek, hogy örök életem legyen, mit csináljak, hogy a nagyböjt jó legyen?'' Az Úr azt mondja: ,,Vedd föl a keresztedet minden nap.''

Ennek hallatán az ember el tud fordulni Tôle azzal, hogy nem ezt vártam tôled! Én egy nagy, globális megoldást akartam tôled hallani! -- S az Úr megismétli: Ne hatalmas dolgokat kergess. Hanem vedd föl a keresztedet ma, meg holnap, meg holnapután. És ebbôl fölépül az örök életed, ebbôl fölépül az üdvösséged.

Amíg az embernek nincsenek súlyos bajai, például egy betegség, vagy megoldhatatlan gondokkal még nem találkozott, tovább tud kérdezni: ,,De mi az én mindennapi keresztem?! Hiszen bírom az életet, sôt örülök is az életemnek! Azoknak a mindennapoknak, melyek egymást követik, s én gyôzöm, amit számomra hoznak.''

A kereszt akkor jelenik meg, amikor választunk a jó és a rossz, a halál és az élet között, s a jót és az életet választjuk.

Nem olyan régen, amikor Noé történetét és a vízözönt hallgattuk a Szentleckében, hallottuk azt is, hogy az Úr Krisztus a vízözönre hivatkozva azt mondta: ,,Az emberfiának a napjai olyanok lesznek, mint Noé napjai voltak''. Vagy: ,,az ô napjai olyanok lesznek, mint Lót napjai voltak''. -- Vagyis az emberek élik a maguk mindennapi életét, és van, aki meghallja a figyelmeztetô szót: ,,Ne menj a gonoszság útján a többiekkel. Légy jó. Légy engedelmes a te Istened iránt.'' -- Ezt hallotta Noé, ezt hallotta Lót. Ezt hallja igazában minden ember -- a lelkiismeretében.

Aki ezt meghallja, annak kicsiben, napról-napra vannak olyan tapasztalatai, hogy ezt tennem kell, azt meg nem szabad. És ha ahhoz igazodom, amit az én Istenemtôl hallok, akkor a többiek esetleg bolondnak néznek. S magam is tudom, hogy ettôl én a világban nem leszek se gazdagabb, se erôsebb, se nagyobb... Mégis ezt teszem. Amit az én Istenem vár tôlem. -- Ez a mindennapok keresztje: hûségesnek maradni az állapotbeli kötelességeinkhez, tenni a mindennapok apró szolgálatait. Ôszintén viselni önmagunkat, gyöngeségeinkkel, gyarlóságainkkal, bûnbánatunkkal együtt. És persze viselni a másikat. Ôszintén.

Ezzel együtt jár az a kísértés, hogy ,,de akkor elvész az életem! Hát nézd a többieket! Nézd a világban élôket! Azok élnek! Te meg így elveszted az életet!''

Az Úr pontosan ezt mondja: ,,Aki meri elveszíteni az életét énmiattam, mer jó lenni énmiattam, az megmenti az életét.''

Segítsen nekünk Ô maga, a mi Urunk, Jézus Krisztus, hallani és meghallani az Ô szavát. Napról-napra. Dönteni a jó mellett. És ha néha fáj is, vállalni azt, hogy: igen, én most valamit a világban elveszítek, Ôérte, aki nekem -- nekünk, mindannyiunknak -- életet ígér. Amen.


Péntek hamvazószerda után

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, megkezdett böjtölésünket atyai jóságoddal támogasd, hogy ne csupán a test böjtöljön, hanem a lélek is ôszintén tartson bûnbánatot. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 58,1--9.

Evangélium: Mt 9,9--15.

Testvéreim! Az emberi tapasztalatok szerint a böjtnek három alapvetô formája van:

Az egyik a gyászoló ember böjtje. Aki elveszített valamit vagy valakit, és minél inkább szerette azt, akit vagy amit elveszített, annál inkább elveszett a szeretett lénnyel együtt -- legalábbis egy idôre -- az öröme és életkedve. Ennek jeleként böjtöl. Nem vesz magához eledelt, vagy csak valami nagyon keveset, mert az étkezés nem jelent örömöt számára.

A másik alapforma a büntetés. Amikor nem önként böjtöl valaki, hanem börtönbe kerül és büntetésül megvonják tôle a test és a lélek táplálékait.

A böjt harmadik alapformája, amikor az ember ünnepre készül. Teret készít a testében és a szívében is valami nagyon örvendetes dolognak, ami számára fontos, vagy annak fontos, akit szeret, és osztozik az ô jövendô örömében.

A nagyböjtben, szent formában mind a három együtt van, mégpedig a szív bôsége szerint kinek-kinek másként. Erre a böjtre nem kényszerít senki, itt nem zárnak börtönbe senkit, de aki ismeri az Úr Krisztust és szereti Ôt, az a böjtnek ezt a három formáját egyszerre éli.

Mert hiszen arra emlékezünk, hogy az Úr Krisztust halálra ítélték és megölték. Ma is halálra ítélik és ölik Ôt, mindaddig, amíg ez a világ világ. E fölismerés az elsô oka a böjtnek: szomorúság a szeretett Személy szenvedése miatt és együttérzés. Azután amint az ember megismeri önmagát, rájön, hogy a bûnbánat mennyire nagy dolog és mennyire fontos személy szerint mindegyikünknek. Nekem is. Végül tudjuk, hogy ennek a 40 napnak a végén ott van a húsvét, az ünnepek ünnepe. Ennek az örömnek is helyet kell készíteni a szívben. Tehát készülôdjünk!

A mai világban azonban azok számára, akik ezt hallják, fôleg az idôsebbeknek, nem kis feladat megtalálni a böjtölés formáját. Mert olvassa az ember a régi hagyományokat, amikor alapszabály az volt, hogy a melegvérû állatokból származó táplálék a nagyböjti idôben elmarad. Elsô fokon tehát a hús, de voltak idôszakok, amikor a nagyböjtben nemcsak a húst, hanem minden melegvérû állati terméket is elhagytak. Mint ahogy a keleti kereszténységben és a mi görögkatolikusaink körében ez mind a mai napig él; ôk sem tojást, sem tejet, sem vajat, sem zsírt nem esznek. -- Az ember azt kérdezi: akkor mi maradt egyáltalán táplálékul?! -- A városi ember szerint semmi. A földközelben élô emberek azonban egy halom olyan növényi táplálékkal rendelkeztek -- elraktározott formában is --, amiket mi már nem is ismerünk. Tehát a régiek sem voltak éhhalálra ítélve, de 40 napon keresztül nagyon komolyan élték azt, hogy itt most a testet fékre fogjuk, és csak a legszükségesebb táplálékot, a kenyeret és valami zöldségfélét, valami magfélét kap táplálékul. Kicsit büntetésül, kicsit a gyász, kicsit a készülôdés jegyében.

Egy mai, fôleg mai nyugdíjas ember, különösen ha egyedül él, erre azt mondhatja: ,,Atya, én nem a nagyböjtben, én a legnagyobb ünnepnapokon sem eszem húst. Nem engedhetem meg magamnak.'' Amikor a test táplálék-kultúrája ilyen szintre korlátozódik, tessék most és itt megtalálni a böjt módját, mellyel elmondhatom: ,,Jézusom, és a kedvedért mégis!... Hogy egy kicsit bûnhôdjek -- és nemcsak magamért, másokért is, -- meg hogy... a gyászodra készüljek -- és fôként a föltámadásodra készüljek -- segíts nekem összeszedni magamat!''

Ilyen helyzetben nagy pillanat, amikor az ember arra rájön, hogy itt és most az elkeseredést, meg a bosszankodást, meg a magamba-temetkezést lehetne böjti ajándékul fölajánlani. Nem dühöngök, nem panaszkodom, hanem megpróbálom ezeket a kényszerû ínségeimet szeretetbôl odaajándékozni az Úrnak. -- Nehezebb feladat ez, mint amikor régen az egész közösség -- adott esetben egy egész város vagy egy egész falu -- egyszerre váltott étrendet. Mi nehezebb helyzetben vagyunk. De a kegyelem mindig arányos a feladattal. És ha az ember jó szívvel keresi a módot, s próbálja napról-napra odaajánlani az Úr Krisztusnak azt a teret a szívében, amit a böjt létrehozott, az Úr nem hagyja azt a szívet kitöltetlenül. Megvilágosít, tisztít és fölkészít a föltámadás ünnepére. Amen.


Szombat hamvazószerda után

Napi könyörgés

Mindenható, irgalmas Istenünk, tekints reánk jóságosan és lásd gyarlóságunkat, s nyújtsd ki fölséges jobbodat, hogy megoltalmazz minket. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 58,7--11.

Evangélium: Mk 6,43--56.

Testvéreim! Az Egyház a megváltás örömhírét viszi a világba, nem emberi bölcsességet hirdet. Nem nagy gazdasági programokat fogalmaz újra meg újra, át meg át, keresztbe-kasul -- hanem beszélünk Valakirôl, aki eljött! Akire az emberiség várt. Akinek a születésére adventben készülôdünk, és karácsonykor meg tudott érinteni bennünket az Ô eljövetelének öröme, kegyelme.

Most itt a nagyböjt, s akinek egy kicsit is él a lelke és már gyónt életében, az tudja, hogy Jézus itt jár közöttünk, s aki hittel érinti Ôt, aki Feléje fordul: ,,Jézusom, gyógyíts meg!'' --, azt Ô meggyógyítja. Mindenkit. Az Ô hatalma isteni, azaz határtalan, s bármivel közeledik Hozzá az ember, Jézusnak nemcsak hatalma, hanem irgalma és szeretete is van ahhoz, hogy lehajoljon hozzánk. Magához ölel minket, és nemcsak azt engedi meg, hogy: ,,érintsd meg a ruhámat és meggyógyulsz'', hanem Ô maga meggyógyítja az embert. Amint a leprásokkal tette. Ezért gyógyulunk meg. És anélkül, hogy tudnánk, a mi jelenlétünk a világban a gyógyult lélek jelenléte a világban, mely hirdeti és megmutatja az életet. Azt az életet, amit az Úr Krisztus ad. Azt az ép lelki életet, mely egészséges. Amelyiknek van ellenállása a kísértésekkel szemben, van kedve a fáradozáshoz és van reménye az élet végsô célját illetôen is.

A régiek tapasztalata az volt, hogy a böjt, amikor nem tömi tele magát az ember a megszokott táplálékaival, hanem engedi kiüresedni a szervezetét, a lelket is kiüresíti, s szabaddá teszi, megnyitja az igazság számára. Ezért mondták a szentek mindig, hogy nincs sok értelme a test böjtölését gyakorolni, ha nem kapcsolódik hozzá a lélek kitárulása, a szellemi böjt is. Amelyik teret ad, egyre tágabb teret ad az evangéliumnak.

Segítsen nekünk az Úr Krisztus, hogy ez az idei nagyböjt kitárja a szívünket, s adjon teret a lelkünkben Ôneki. Amen.


Hétfô nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Istenünk, ki Üdvözítônk vagy, kérünk, téríts meg minket, és oktasd lelkünket mennyei tanításoddal, hogy a nagyböjti szent idô üdvösségünkre váljék. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Lev 19,1--18.

Evangélium: Mt 25,31--46.

Testvéreim! Az Egyház mindig tanította, hogy a nagyböjt az imádságnak, az önmegtagadásnak, meg a jócselekedeteknek az ideje. Az olyan helyzetekben, amilyenekben manapság élünk, különösen is érzékenyen érint mindegyikünket a jócselekedeteknek a kérdése. Mert amiket itt az Úr Krisztustól hallottunk, azok elôl az ember inkább befogná a fülét, mondván: ,,Jaj, Uram, csak ezt ne mondtad volna! Hiszen éhezôk, hajléktalanok, nyomorultak, hontalanok, menekültek... -- tele van velük a világ, tele van velük a város, és tehetetlennek érezzük magunkat.'' -- Ez az egyik kínos érzése az embernek, hogy ezen nem lehet segíteni.

A másik, hogy legfeljebb eggyel vagy kettôvel tudnék valamit csinálni, de aki próbált már segíteni egy kolduson, hajléktalanon, megtapasztalta, hogy egyszer csak öten vannak, vagy tízen vannak körülötte a rászorulók, s ô tehetetlen.

A törvény mégis áll: ,,Szeresd felebarátodat, mint önmagadat''. -- Mert az Egyház a saját életébôl tudja és mondja, hogy egy ember nem segíthet mindenkin, de a felebaráton, a közvetlen mellette lévô emberen mindenki segíthet. És a közvetlen szomszédság, a közvetlen mellettünk lévô ember nem szokott nagyon sok lenni. Öt--tíz. Sokkal több nem. -- Ekkor persze az kísérti meg az embert: ,,amit megteszek egynek, kettônek, tíznek: mi ez, csepp a tengerben?!'' -- Igen ám, csak az élet cseppekbôl táplálkozik. Sôt! Harmatból is tud táplálkozni. S a harmat még csak cseppekké se nagyon formálódik, csak éppen miniatûr egységekben megjelenik. Vagy ha éppen csepprôl van szó, az már egy esôcsepp. Baj van, amikor a víz áradásként jön. Az az életet elsodorja. Az életet az esôcseppek tudják táplálni. Azok a kicsiségek, amikkel képesek vagyunk a közvetlen mellettünk lévô embert segíteni. Lehet ez egy jó szó, egy biztató tekintet, elfogadó érzület, amit a másik megérez: engem most nem eltaszítanak, hanem elviselnek, sôt mi több, elfogadnak!

Hány zátonyra futott élet, alkoholista, kábítószeres, bûnözô, ha még ôszintén meg tud szólalni, elmondja a kérdésre, miért jutott odáig: ,,Azért, mert senki nem volt, aki rám nézett volna és szeretett volna. Egy ember sem volt.'' Nem sokaságot igényel az ember, nem azt igényli, hogy mindenki megtapsolja, mindenki magához ölelje, hanem hogy egy! -- legalább egy ember legyen számára. Közvetlen mellette. Egy felebarát. -- És ez az, ami lehetséges. Amire mindegyikünk képes, hogy egyet, ott, maga mellett, elfogadjon, és megtegye neki azokat a legalapvetôbb szolgálatokat, amibôl az a másik élni tud. Ez néha nem több, mint egy jó szó. És erre azért képesek vagyunk!

Bár olykor önmegtagadás kell még ehhez is, mert esetleg rossz tapasztalatokat, keserû élményeket kell elfelejteni és megbocsátani, vagy esetleg antipátiát, valami elemi viszolygást kell legyôzni, ami az embert természete szerint eltölti. S mindenekelôtt a kilátástalanság kísértésén kell úrrá lenni, azon, hogy mit számít, mint jelent ez az egy szó a világ nagy nyomorúságában?! -- Egy esôcseppet jelent! Egy harmatcseppet jelent, annak a másiknak az életet jelenti. És ha egyszer valaki -- és az Egyház nekünk feladatul adja ezt -- egyetlen másik embert életre tud kelteni, vagy életben tud tartani, az a másik egyszer csak szintén tesz majd olyan dolgokat, amitôl a felebarátja élni kezd. Ha pedig mindenki figyelne a mellette lévô felebarátra, a világ nyomorúsága kezdene szûnni.

Az esôcseppektôl a puszta ki tud virulni. Ne féljünk a kicsiségünktôl. Attól, hogy esetleg csak egyetlen embernek tudok jót tenni. Olyan jót, amirôl az Úr beszélt. Az Úr Krisztus fogadja tôlünk azt a jót; az a másik pedig, aki föléled mellettünk, tovább fogja adni az életet, amit mi magunk is Istentôl kaptunk. Amen.


Kedd nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, tekints le házad népére és engedd, hogy miközben a testi vezekléstôl tisztul a lélek, szent vágyaink Tebenned teljesüljenek. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 55,6--11.

Evangélium: Mt 6,7--15.

Testvéreim! Még egy kicsit folytassuk a tegnapi reggelt, azzal, hogy a nagyböjt a jócselekedeteknek is az ideje, a felebaráti szeretet gyakorlásának, tisztulásának is az ideje.

Nekünk itt, a harmadik évezred elején, városi körülmények között élve érdemes egy kicsit elgondolkodnunk a felebarátról. A régieknek ugyanis a mindennapos tapasztalat tanította, hogy ki a felebarát. Nekünk azonban ezt egy kicsit tanulni kell. Reflektálni kell rá. Ugyanis -- ha az ember ezen nem gondolkodik el, akkor annyi ugrik be a felebarát szóra, hogy, ,,a mellettem lévô ember''. Igen ám, de ha magányosan élek, ki a mellettem lévô ember? Az, akivel együtt utazom a metrón, aki mellettem ül a templompadban? Vagy a falszomszédom?

Igen, ôk is. De a felebarát ennél sokkal több. A felebarát az, aki elôttem, mögöttem, jobbról és balról, mellettem, a társasházban fölöttem és alattam van.

Ezt a régi családi közösség egyszerûen odatette az ember orra elé: nagyszülôk, szülôk, gyerekek, unokák, megvolt a családnak a hierarchiája. Egy házon belül mindenki kezdettôl fogva tapasztalta, hogy ki a kapitány ebben a házban. Nem biztos, hogy a nagypapa, lehet, hogy a nagymama vagy a mama volt az. De valaki a család élete, a közjó érdekében parancsolt, a többiek pedig -- engedelmeskedtek. Ugyanakkor tudták és tapasztalták, hogy a nagymama elôttem jár, az unoka mögöttem van az idôben. Ez az idôbeli elrendezettség bizonyos felelôsséget is jelent, ami az ember köré odarendezi a felebarátokat. Az elôttem járók értem felelôsek, az utánam következôkért én is felelôs vagyok. Ezt a családban megtanult felelôsséget és szolidaritást a régiek magukkal vitték a munkahelyre, a világba..., s élték azok felé is, akikkel a napi teendôk összehozták ôket.

A konyhában is el lehet szemlélôdni egy átlátszó dobozban lévô rizs, borsó vagy lencse szemein. Ha kinéz magának egy szemet az ember, láthatja, hogy hánnyal van közvetlen kapcsolata, és ha a következôt nézem, akkor ilyen egymás mellé rendeltséggel az egész doboz állományát össze lehet fogni. De ezeknek a rizs-, borsó-, lencseszemeknek igazában nincs egymással kapcsolata. Ezek csak egymás mellett vannak. -- Hanem amikor egy testben, élô, eleven testben sejteket néz az ember egymás mellett, ugyanezt lehet látni. Elôtte, mögötte, jobbról, balról, fölötte, alatta egy másik sejt van, s közöttük eleven kapcsolat van. Egyiknek az élete függ a másikétól. És az egész egyetlen, eleven egységet alkot mindaddig, amíg az összes sejt egy léleknek engedelmeskedik. Amíg egy lélek élteti az egészet. Ha nem egy lélek, ha nem ugyanaz a lélek élteti a sejteket, akkor a testben idegen sejtek -- esetleg daganatos sejtek vannak, melyek pusztítják a többit.

Mi pedig Szent Páltól kaptuk a képet: ,,Testvérek, ti Krisztus teste vagytok''. -- Szent Péter is magyarázta, hogy mint eleven építôkövek épüljetek Krisztussá.

Ez azt jelenti, hogy az elôttem, mögöttem, mellettem jobbról és balról lévô emberrel egy lélektôl átitatva az élet eleven kapcsolatában vagyok. Így él az Egyház. És errôl mi tudunk is. Nem úgy vagyunk, mint egy dobozban a rizs, hanem tudhatjuk, hogy egymással ilyenfajta kapcsolatban élünk. S ennek nagy megnyilvánulása a Miatyánk, amelyben egy-egy sejt -- esetleg szál magában, vagy közösségben -- megszólal és megszólítja Azt, aki ezt az egész rendszert megteremtette és azt akarja, hogy éljen, a mindenható Atyát. Mégpedig úgy szólítjuk meg, hogy Ô a miénk. Mindegyikünké. És ez jelenti azt az alapvetô összetartozást az élô, Krisztusban élô sejtek között, amit a világ nem ismer. Nem is tudja produkálni. Az Egyház pedig így él.

A nagyböjt ehhez hozza az alkalmat, hogy az ember elgondolkozzon és esetleg újra fölfedezze: nem vagyok egyedül. És számomra nem hátrány, nem is szerencsétlenség a felebaráti szeretet parancsa azokkal szemben, akik ezt nem ismerik, hanem a felebaráti szeretet parancsa mondja nekem ezt az élô, eleven közösséget, amiben élhetek, és egyedül itt lehet élnem.

S akkor az ember a bûnbánatában elkezd körülnézni. Hogy miképpen is gondolkodom az elôttem járókról, akik öregebbek nálam? Hogyan gondolkodom azokról, akik utánam jönnek, a fiatalabbakról? Azután hogyan szoktam eszmét cserélni azokkal, akik jobbról, balról mellettem vannak, a kortársaimmal? És mit gondolok azokról, akik fölöttem vannak, és hogyan viselek gondot azokra, akik alattam vannak, rám vannak bizva?

Ôszintén válaszolva e kérdésekre tisztulni tud a lélek. S nagyon fontos, hogy a nagyböjt ezt meghozza. -- Ne sajnáljuk ettôl a fáradtságot, meg az idôt, meg a figyelmet. Merjük meghallani a lelkiismeretünkben a mi Atyánknak a szavát, amikor megkérdezzük Tôle: ,,Istenünk! Istenem! Én mint élô sejt a Krisztus-testben -- valóban élek?! Segíts nekem! Hogy tényleg élni tudjak! A többiekkel együtt.'' Amen.


Szerda nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, jóságosan ügyelj Egyházad áhítatos odaadására, hogy mindazok, akik a böjtöléssel fékre fogják magukat testben, jótettük gyümölcseként szülessenek újjá lélekben. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jón 3,1--10.

Evangélium: Lk 11,29--36.

Testvéreim! Még mindig folytassuk a tegnapelôtt meg tegnap elkezdett gondolatot a felebarátról. Más fogalma támad az embernek a felebarátról, ha érzékeli, hogy az idô meg a felelôsség hogyan rendezi el körülötte a dolgokat és személyeket. Hogy az idôsebbek elôttem, a fiatalabbak mögöttem, a kortársaim jobbról és balról, azután aki értem felelôs, az fölöttem, akiért én vagyok felelôs, az alattam... Körül vagyok véve felebarátokkal.

Ez már akkor is termékeny gondolat, ha az ember építôkocka-rendszerben képzeli el. De hát az építôkockáknak az a baja, hogy nem kötôdnek egymáshoz. Amikor a Legót mint gyerekjátékot kitalálták, valakiben az a zseniális fölismerés született meg, hogy az építôkockákat -- aránylag kicsinyeket -- össze lehet kötni. Össze lehet pattintani és a létrejött kötés miatt nem lehet egy enyhe kis lökéssel mindent fölborítani. Ez a gyermeknek rettenetesen tetszik. Innen lett a Lego akkora üzlet. Mert erre minden gyerek -- még a kislányok is -- rákapnak: jé, összepattintom, együtt van, tudok belôle építeni!

A felebarátokkal való egymás-mellett-lét kötéseket, kapcsolatokat jelent. Nem építôkockák vannak egymás mellett, hanem érzô és gondolkodó emberek, különféle és meglehetôsen bonyolult és szoros kapcsolatokban. Ez még nem is volna baj. A baj akkor kezdôdik, amikor emberek úgy vannak emberek mellett, mint amikor tojásokból építek föl egy kupacot. Ebben a halomban is elôtte, mögötte, mellette, fölötte, alatta ott van egy-egy tojás. A tojásnak pedig az a természete, hogy megfelelô körülmények között kikel belôle valami, ami mint csíra, benne lakott. És baj van akkor, ha kígyótojás, tyúktojás, sastojás, ilyen tojás, amolyan tojás volt egymás mellett, alatt és fölött, mert amikor kikelnek, esetleg fölfalják egymást.

Amikor emberek vannak egymás mellett felebaráti közelségben és felebaráti kötöttségekben, mindegyiküknek megvan a maguk belsô világa. A régiek azt mondták, hogy mindegyiknek szíve van, a modern ember azt mondja, hogy mindegyik személyiség. -- De mindkettô azt mondja, hogy minden embernek van egy saját, személyes, belsô világa, ami éppen azokkal a kapcsolatokkal kötôdik a többiekhez, ami -- elôttem, mögöttem, mellettem, fölöttem és alattam -- a rendszert jelenti. És baj támad akkor, ha az egyik szívben kígyó vagy valamilyen vadállat lakik, mert ártani fog a többieknek és ölni fogja a többieket.

És most emlékezzünk egy kicsit az adventra, Izajásra, akitôl hallottuk, hogy majd amikor a Szûz Gyermeke, a kicsinyke fiú megszületik, akkor együtt lakik a párduc, meg a gödölye, a medve meg a kisborjú, az oroszlán meg a kecskegida, és még a kígyók sem fognak ártani.

A katolikus Egyház ezt éli a megváltott, szentségi életet élô emberekben, akik Ádámtól örökölt természetük szerint vadállatok lennének, de már megszelídültek, vagy legalábbis szelídülnek, éppen ezért a körülöttük lévô felebarátokkal már nem mint párduc, tigris vagy oroszlán bánnak, hanem emberként. Mint megváltott ember, akit maga a Megváltó Krisztus tanít arra, hogyan kell a felebarátot szeretni!

Most a nagyböjt ehhez hozza az idôt, az alkalmakat, a lehetôséget. Hogy az ember egy kicsit figyelje meg magát: Hogyan is állok a felebarátaimmal?! Fölfogtam-e már, hogy a tulajdon szívemre azért kell nagyon odafigyelni, mert a természetem szerint hajlok a vadságra. -- Azután ha én magam már szelídülök, akkor még sok-sok kínba kerül az, amíg a közvetlen körülöttem lévôkkel normális, igazán felebaráti kapcsolatot ki lehet építeni. Föltételezvén, hogy az a másik is egy szelídülô szívû ember. Mert ha nem az, akkor jön a mindennapoknak a gyötrelme. És ez nem baj. Ez valami miatt a mi Teremtô Istenünknek fontos és jó. Aki ezt végigküszködi, abból egyszer csak megszületik a Krisztus-formájú ember. Az, aki az Isten képére és hasonlatosságára van teremtve.

De hát ez küzdelembe kerül, figyelembe, meg bûnbánatba, meg szenvedésekbe. Engedjük, hogy a nagyböjt idejében kapott kegyelmek a felebarátainkkal való kapcsolatainkat rendezzék, és engedjük, hogy a kereszten értünk meghalt Krisztus szelídítsen minket. Mindegyikünket. Amen.


Csütörtök nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, erôsítsd bennünk az egyenesen gondolkodó elmét és a készségesen jót tevô akaratot, hogy akik nélküled nem létezhetünk, törvényeid szerint tudjunk élni. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Eszt 4,17m--kk.

Evangélium: Mt 7,7--12.

Testvéreim! Az ószövetségi Izraelnek nagy története volt Eszter története. A babiloni fogságban voltak, amikor -- mivel a zsidók nem voltak hajlandók beolvadni, nem voltak hajlandók imádni a babiloni isteneket -- az egyik fôember addig piszkálta a királyt, amíg az azt mondta neki: ,,Csinálj velük, amit akarsz. Ha akarod, kiirthatod ôket egy szálig!'' -- És ez az ember sorsolással kiválasztott egy napot, és parancsba adta, hogy azon a napon mindenki a zsidó szomszédját nyugodtan megölheti. Sôt, ölje is meg!

Csak ez az ember azzal nem számolt, hogy a királyné, Eszter, zsidó volt. Akit mint árva kislányt fölneveltek, s a királynak megakadt rajta a szeme. És ebben a halálveszéllyel terhes órában Eszter fölismerte, hogy ô azért emeltetett ki az elnyomottak közül, hogy most amire képes, megtegye, hogy kockára téve az életét, megmentse a népét. De elôtte elmondta azt az imát, amit ma szentleckeként hallottunk.

Ebben az imádságban mélységes hit és ragaszkodás szólal meg: a többiekért felelôsséget érzô közbenjárás, segíteni-akarás, amire csak nôk képesek. Ilyen helyzetekben egy férfi vagy azt mondja: ,,mi közöm hozzá?!'', vagy egy vakmerô lépéssel odadobja magát értelmetlen áldozatul. -- A nôk ezt másképp tudják tenni. Nekik a közbenjáráshoz egész különös adottságaik vannak.

Most azonban a böjtben élô Egyház Eszterben a Szûzanyára ismer rá, aki valami olyasmit tett az emberiség egészéért, mint Eszter Izraelért.

Mindazok, akik az Egyházban élnek, elsôsorban a nôk, jó, hogyha ezzel a képességükkel élnek. Megérzik a bajt, amit esetleg a férfinép még nem is gondol, vagy egyelôre nem vesz komolyan. Egy nôi szív sokkal elôbbre érez, mint a férfiak látnak. És az a szeretet, amire egy tiszta nôi szív képes, az a szeretet megindítja a mennyországot.

Amikor most a testvéreink ott fönn, Szabolcsban megint bajba kerültek (árvíz miatt), jó lenne imádkoznunk értük! Hogy azok az indulatok, amik ilyenkor el tudják kapni az embert, férfiakat, nôket, kicsinyeket, nagyokat egyaránt, el ne hatalmasodjanak rajtuk! Legyen türelmük. Az imádság gyôzze le az indulatokat. A többieknek pedig -- nekünk is -- legyen szívünk segíteni rajtuk. Érezni a bajukat, és velük lenni a bajban.

S ami még fontos, most nagyböjtben az árvíz kapcsán is jó megfontolni a bûn jelenlétét a világban. Mert a bûnnel is úgy vagyunk, hogy halljuk a figyelmeztetéseket: Ne tedd! Vagy épp az ellenkezôjét: tedd a jót! -- Nem figyelünk oda. S egyszer csak ránk zúdulnak a bûnöknek a következményei, amint az árvizek mögött is mindig ott vannak az emberi hibák, mulasztások, s akkor már senki más nem tud rajtunk segíteni, csak a mindenható, irgalmas Isten.

Segítsen nekünk a Szûzanya, s fôleg a nôknek, hiszen ma a világban nôk napja van. A Szûzanya segítsen nekünk megérezni mások baját és közbenjárni. Most, a böjtben, ahogyan kell, imádsággal, böjttel, jócselekedetekkel. Amen.


Péntek nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Istenünk, add meg híviednek, hogy a nagyböjt üdvös hatására tetszésed szerint alakuljanak, és az önként vállalt testi vezeklés mindannyiunk lelke számára hozzon lelki gyümölcsöt. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ez 18,1--4; 20--28.

Evangélium: Mt 5,33--37.

Testvéreim! A nagyböjt a régi formájában, amikor katekumenokat keresztségre, nyilvános bûnbánókat feloldozásra készített föl, arról beszélt, hogy ez a megigazulásnak az ideje. A többi keresztény is nagyon korán meghallotta lelkiismeretében a szót, hogy miközben ezek készülôdnek az újjászületésre, nekem magamnak -- s ez mindenkinek szólt -- ugyancsak szembe kell nézni önmagammal! Igazságom kérdését föl kell tennem. Ma is, amikor halljuk az Úr Krisztus szavát: ,,Bizony, mondom nektek, ha a ti igazságtok nem lesz több, mint az írástudóké meg a farizeusoké, be nem mentek a mennyek országába.''

Elôször azt kell észrevennünk, hogy Jézus nem beszél a törvénytudókról meg a szadduceusokról. Nem beszél róluk, mert náluk föl se vetôdött a kérdés, hogy igaz ember vagyok-e?! A törvénytudók -- a jogászok -- akkor is arra voltak büszkék, hogy ,,mi úgy csûrjük a törvényt, ahogy akarjuk, úgy csavarjuk, ahogy megfizetik. Mi ismerjük a törvénynek azokat a hézagait meg azokat a kiskapuit, amin bármikor én magam kiszökhetek a felelôsségrevonás elôl, s aki megfelelôen megfizet, azt én azon a kiskapun kiviszem. Nem fogják megbüntetni. Felelôsségre vonhatják, de kiviszem én a felelôsség alól, és nem fogják büntetni.'' -- Vagy a szadduceusok, akiknél az volt a jelszó, hogy ,,Élni kell! Nem igaznak kell lenni -- élni kell! Az adott körülmények között. Bármi áron.'' -- Jézus nem ezekrôl beszél és nem ezekhez hasonlítja a tanítványait, hanem az írástudókhoz meg a farizeusokhoz, akik számára kérdés volt az igazság.

Csakhogy az írástudók belevesztek az Úr törvényének elemzésébe, a farizeusok meg belevesztek a nyilvánosságba. S mind a ketten elfelejtették föltenni a kérdést: ,,Uram, Istenem, én valójában igaz vagyok-e?!'' -- Az Úr Krisztus pedig ezt a kérdést teszi föl mindegyikünknek: ,,Ember! Nézz magaddal szembe és halld meg a kérdést: nem a törvény elôtt, nem a nyilvánosság elôtt, hanem a te Istened színe elôtt, aki keresztüllát rajtad, aki mindenedet tudja: az Ô színe elôtt -- igaz vagy-e?! Az vagy-e, akinek gondolod magad, illetve, ami fontosabb, az vagy-e, akinek a te Istened téged látni akar?''

Ebbôl egy ôszinte lélekben mindig bûnbánat fakad, mondván: ,,Jaj, Istenem! Vagy elfelejtkeztem errôl, vagy: tudom én, hogy hol kellene javulnom -- és nem vagyok rá képes.''

De ha a lélekben erre a kérdésre, hogy igaz vagyok-e, olyan reflex indul el: ,,Kinek mi köze hozzá? A nyilvánosság érdekes számomra, a mások véleménye, illetve, ha valami baki mutatkozik, akkor én meg tudom magyarázni magamnak, miért nem vagyok olyan, amilyennek az én Istenem szerint lennem kellene'' -- akkor baj van! S ezért baj, ha az emberbôl hiányzik a bûnbánat, az ôszinteség. Annak a tudata, hogy elvéthetem a dolgaimat. És milyen sokára leszek majd esetleg az, amivé lennem kellene.

A Szûzanyát leszámítva egyikünk sem az tökéletesen, amivé lennünk kellene. Ô az. Ô tökéletesen szûz, anya, teremtmény, minden, amit róla el tudunk mondani. -- Mi pedig vagyunk csupa horpadással, csupa tökéletlenséggel szerzetesek, magányosok, feleségek, férjek, papok, özvegyek. De amíg merünk ôszinték lenni, s merjük kérni az Úr Krisztustól: ,,Jézusom! én még nem vagyok az, aminek lennem kellene, s ha vétkes vagyok ebben, bocsáss meg! Ezután mindent megteszek azért, hogy az igazságomat romboló bûnöket elkerüljem. Azután... segíts! És ha mondanád, hogy mit tegyek azért, hogy igazán az legyek, aminek lennem kellene -- meghallanám!''

És most jön a felebarát. Az az elôttem, mögöttem, jobbról, balról, fölöttem és alattam élô másik ember, akinek az igazsága nagyon szorosan összefügg az enyémmel. Mert ha én tudok küzdeni bûnbánattal azért, hogy az legyek, aminek lennem kell, akkor az a 6--10--12 ember, akivel közvetlen felebaráti kapcsolatom van, meg fogja érezni az igazság fényét. És ha nekik is vannak ilyen kérdéseik, lesz kedvük mozdulni. Illetve, ha megérzik bennem a hajlandóságot a bûnbánatra, akkor mondanak egy-két apróságot -- javítanivalót -- vagy esetleg egyetlen kapitális dolgot, amivel az igazságom elôbbre mozdul. És ehhez nem kell az, hogy az a másik direkt úgy kopogjon be hozzám, hogy ,,kedves testvérem, az igazságoddal valami probléma van, szeretném neked a következôt mondani annak érdekében, hogy igazabb ember tudj lenni...''; ez nem így megy. Hanem amikor az igazságra törekvô emberek felebaráti kötelékben élnek, a szeretetben élnek, a szeretet figyelmességének az egyik adata, hogy tud apróságokkal jelezni, tud segíteni -- ha kell, szólni is -- a másiknak, hogy igazabb legyen. S utána tud vele együtt örülni. Annak, hogy a rendszer igazsága, a Krisztus testének az igazsága igazabb lett. Nem a nyilvánosság elôtt, nem a törvény elôtt, hanem az Istenünk színe elôtt. Amen.


Szombat nagyböjt elsô hetében

Napi könyörgés

Istenünk, irgalmas Atyánk, térítsd meg a szívünket, hogy mindig az egy szükségeset keresve és az irgalmasság cselekedeteit gyakorolva csak a te dicsôségedet szolgáljuk egész életünkben. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: MTörv 26,12--19.

Evangélium: Mt 5,38--48.

Testvéreim! Amikor az Úr a föltámadása után elküldte az apostolokat, azt mondta nekik: ,,Menjetek, hirdessétek az Evangéliumot minden teremtménynek, és tanítsátok ôket mindannak megtartására, amit parancsoltam nektek.'' Ekkor az apostolok már tudták, hogy az Úr a beteljesített és tökéletes Tízparancsolatot parancsolja az embernek, melynek minden egyes parancsolata kapott egy olyan jelentést, ami számunkra -- saját erôink szerint -- úgy fölülmúl minket, mint az ég a földet.

Bármelyik parancsolatot nézzük, a krisztusi forma olyan reakciót vált ki bennünk, mint Péterben a parancs: ,,És most vessétek ki a hálótokat fogásra''. -- Péterben a szakértelem tiltakozott a hallottak ellen, de hite meghajolt az Úr elôtt, és azt mondta: ,,Mester, szinte lehetetlen -- sôt, én tudom, hogy az --, amit parancsolsz. De a Te szavadra megteszem.'' És következett a csodálatos halfogás.

A beteljesedett Tízparancsolat, az Úr Krisztus erkölcsi törvényei szempontjából nem baj, ha olyan reakciója támad bennünk, hogy ,,Jézusom, azért ezt jobb lett volna, ha nem mondod!'' -- Például az ellenségszeretetrôl. Én tudom. Én, aki a jobbról-balról, a mellettem lévôkkel, a mögöttem, meg az elôttem járókkal -- és minél idôsebb vagyok, annál inkább tudom -- hányszor kerülök ellenségeskedési konfliktusokba! Nem is beszélve a távolabbiakról. Pedig ezek a felebarátaim! Hát akkor azok, akik nem felebarátaim, hanem tényleg az ellenségeim.... -- És Te mégis azt mondod, hogy ,,Szeressétek az ellenségeiteket és imádkozzatok üldözôitekért''. -- Mester! Ez lehetetlen! -- De a Te szavadra megpróbálom. -- És akkor jön a kegyelem. Jön az az isteni ajándék, amirôl az Egyház boldogan tanítja, hogy bennünket az Úr Krisztus arra hív, hogy részesedjünk az Isten természetében. Hogy elkezdjünk hasonlítani Ahhoz, aki a Napját fölkelti rosszakra és jókra egyaránt. Adja az esôt. Adja az életnek a föltételeit -- válogatás nélkül. Mert Isten tudja, hogy ezzel odateszi az ember elé a lehetôséget, hogy egyszer csak elkezdjen gondolkodni, meghajoljon és leboruljon Ôelôtte, Aki neki az életet adja.

Az Úr Krisztus összes parancsolatainak ilyen isteni jellege van. És amikor meghajlunk Elôtte, azzal a kis tiltakozással, meg félelemmel, hogy ,,Mester, amit mondasz, én tudom, hogy nekem a magam emberi természete szerint lehetetlen, de a Te szavadra, a Te isteni szavadra, Neked, Akinél minden lehetséges, megteszem!'' Minél idôsebb valaki, ez a mondat egyre inkább azzá alakul, hogy: ,,Mester, én tudom, hogy ez lehetetlen, de megteszem. Mert már tudom, hogy a Te erôddel minden lehetséges.''

Ez az életünknek a titka. S ez az, amit az öregek, az idôsebbek, ha igazán élnek, akkor sugároznak magukból. És ezért tud elhangzani egy öreg, katolikus keresztény hívô ajkáról egy biztató szó, hogy: ,,Ne félj, csak légy jó!''; meg: ,,Ne a lehetetlenséget ragozd, hanem fohászkodj egy nagyot és csináld meg, amit az Úr mond.'' -- Egy ilyen, tapasztalatok birtokában lévô öreg lélek sugározza magából a bizonyosságot: ,,Légy bátor! Mert az Úr nemcsak parancsol, hanem segít is! Mert amit parancsol, azt Ô megtette, és tudja, hogy mennyire nehéz, és tudja, hogy miféle segítség kell ahhoz, amit éppen most parancsolt.''

Adja meg nekünk az Úr, Ô maga ezt a parancsolatai elôtt meghajló hitet, meg a bátorságot, hogy a sejtett lehetetlenségekkel szemben merjünk bízni Ôbenne. S merjük kimondani: ,,Uram, amit mondasz, megteszem.'' Amen.


Hétfô nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Istenünk, ki úgy rendelted, hogy a testi önmegtagadás gyógyítsa lelkünket, kérünk segíts, hogy minden bûntôl tartózkodjunk, és a szívünk meg tudja tenni mindazt, amit Jóságod ránk bízott. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Dán 9,10--19.

Evangélium: Mt 6,24--34.

Testvéreim! Jó meghallani az Úr Krisztusnak ezt a biztató örömhírét, hogy ,,nem szolgálhatsz két úrnak''.

Ennek hallatára meg lehet kérdezni: hol itt az örömhír?! -- Fôleg, ha valaki már idôsebb, s vannak olyan élményei, hogy én próbáltam jó lenni, próbáltam szolgálni az Istent -- és pórul jártam.

Most a nagyböjt alkalom arra, hogy az ilyen kérdéseink miatt bocsánatot kérjünk az Úrtól, akirôl mi igazában nem tételezzük föl azt, hogy aki Neki szolgál, arra Neki gondja van. Pedig megmondta: ,,Aki nekem szolgál, engem kövessen. És ahol én vagyok, ott lesz az én szolgám is.'' -- S ezt olyan lassan érti meg az ember! -- Mert aki Neki szolgál, azt Ô tényleg elviszi oda, ahol Ô van.

De mi el tudjuk felejteni az utat, ami Ôt oda vezette, ahol most van. És úgy szeretnénk kihagyni az utat, és szeretnénk azonnal megérkezni. Hányszor panaszoljuk, hogy ,,Jézusom, én Neked akarok szolgálni: hol van a dicsôség és a boldogság?!'', s elfelejtjük, hogy az a végén van. Dicsôség és boldogság. Közben azonban van az út, amit maga az Úr Krisztus végigjárt.

Az egészben az az evangélium, hogy Isten jó gazda. Ha valaki tényleg Neki akar szolgálni, bármilyen állapotban, arra Neki gondja van! Ô nem teszi meg azt, amit az egyiptomiak megcsináltak Izraellel, amikor úgy határoztak, hogy ezt a népet pedig el kell nyomni, sôt ki kell irtani. És adva volt a téglavetési norma, hogy -- mondjuk -- fejenként 300 darab, amit naponta meg kell csinálni, de nem adtak hozzá se agyagot, se töreket, se szerszámot, és aki nem csinálta meg a normát, a 300 téglát, azt a nap végén megkorbácsolták.

Ember emberrel szemben tud így viselkedni, hogy követelek tôle, de nem adom meg neki a szükséges eszközöket és föltételeket. És ezzel tönkre lehet tenni a másikat, akár meg is lehet ölni. -- Isten nem ilyen! És ezért az Úr folytatja ezt az örömhírt, hogy nem lehet két úrnak szolgálni: ha Istennek szolgáltok, akkor Neki gondja van rátok -- s következik a gondviselésrôl szóló evangélium.

Higgyük el! És ne engedjünk a kísértésnek, amikor elfog bennünket a keserûség; ismétlem: bármilyen állapotban él az ember, elfoghatja a keserûség, hogy nem érdemes. Én kiteszem a szívemet, és semmi. Se fizetség, se köszönet, se jutalom, semmi. Hát miért csinálom én az egészet?!''

Ilyenkor jusson eszünkbe, hogy azért van ez, mert most még úton vagyunk. És ezért fontos, hogy a nagyböjtben újra meg újra halljuk az Úr Krisztus földi életét, meg a szenvedéstörténetét. S olyan jó lenne a szívünkbe valahova fölírni, hogy aki nekem szolgál, engem kövessen -- mondja a megfeszített Krisztus. S akkor a keserûséggel szemben -- hogy szolgálok és nincs fizetség -- meg lehet erôsödni. Persze hogy nincs fizetség, mert most még egyelôre a szolgálat, a munka, a küzdelem ideje van; esetleg a szenvedés ideje van. -- De aki nem a világnak szolgál, hanem az Istennek, azt az Úr elviszi oda, ahol Ô van. -- Higgyük el Neki! És köszönjük meg Neki azt, hogy bármilyen állapotban élünk, Neki szolgálhatunk. Amen.


Kedd nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, szüntelen irgalommal oltalmazd Egyházadat, s mert Nálad nélkül elbukik az esendô ember, segítséged tartson vissza a bûntôl, és vezessen minket az üdvösség útján. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 1,10--20.

Evangélium: Mt 23,1--13.

Testvéreim! Az Úr Jézus ezeket a szavakat röviddel a szenvedése elôtt mondta, amikor már közel három éve nyilvánosan mûködött, tanított, s a tanítványok Vele voltak. És nekik mondja, akikben ott mocorgott a kérdés, hogy vajon ki közülünk a nagyobb? -- meg a kívánság, amit Jakab meg János ki is mondott: ,,Mester, mi ott szeretnénk ülni a jobbodon és a balodon országodban''.

Nekik, a nagyravágyóknak mondja az Úr: Vigyázzatok, bele ne essetek abba a csapdába, amibe Izrael tanítói beleestek. Akik a zsinagógában az elsô székbe -- amit Mózes székének neveztek --, ahonnan a tanítás hangzott, olyan szívesen beleülnek. Azután mondják, mondják, vég nélkül mondják, és elvárják a többiektôl, hogy megtegyék -- de önmaguk nem teszik meg. És egy kisujjal sem hajlandóak arra, hogy segítsenek a többieken.

Az apostoloknak, a tanítványoknak mondja az Úr: Ti ne így! Hanem elôször vegyétek föl a keresztet minden nap, hordozzátok hûségesen, azután tanítsatok. Azután ha a felebarátod szintén fölveszi a keresztjét, s látod, hogy nehéz neki, segíts! Légy mellette Cirenei Simon, ha elesett. Légy mellette Veronika. És segítsd föl.

Ez óriási feladat. Elsôsorban a tanítóknak, de mindegyikünknek is. Hiszen valamilyen fokon mindegyikünk tanítója a felebarátnak. Kicsinyeknek is, nagyoknak is. -- És miközben hallgatjuk az Egyházban a tanítást, jó nem elfelejteni, s néha reflektálni rá, hogy aki tanít, az éppen olyan keresztjét hordozó ember, mint én, aki hallgatom. És ha idôsebb, akkor valószínûleg néhány elesésen már túl van. Ismeri -- tapasztalatból -- azt, hogy mit érez az ember, amikor kudarcot vallott, amikor figyelmetlen volt és elbotlott. Elesett, a szó szoros értelmében. És amikor segít, az nem az a visszájára fordított cselekvés, amitôl az Úr a farizeusokat óvta. Azok ugyanis segítettek, de tettük igazában produkció volt, amit meg kellett tapsolni. Az ilyen lélek amikor segít, igazában csapdába csal, vagy egy akkora számlát nyújt be utána, hogy jobb lett volna, ha hozzám se nyúl.

Na ez nem így megy. Hanem aki segít, az tudja, hogy az ember olykor segítségre szorul. Mindegyikünk. Amikor tanulunk és tanítunk, keresztet hordozunk és segítünk egymásnak hordozni a keresztjeinket. Tanítványai vagyunk az egyetlen Mesterünknek. Aki tette, amit tanított, hordozta azokat a fájdalmakat meg szenvedéseket, amiket gyógyított és megízlelte a halált, amitôl megszabadít.

Ezért jó a nagyböjtben Ôrá figyelni. S a tanító Egyház szavában meghallani Ôt, aki mindegyikünknek Mestere, s mindegyikünknek -- ha engedjük -- Üdvözítôje. Amen.


Szerda nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Kérünk, irgalmas Istenünk, ôrizd a te népedet, hogy jótetteinkkel megszerezzük az erényeket és mulandó dolgainkban úgy vigasztalj segítségeddel, hogy eljuthassunk mennyei kincseidhez. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jer 18,1--23.

Evangélium: Mt 20,17--28.

Testvéreim! Ha ôszinték vagyunk, akkor mindegyikünknek a szívében ott él a vágy, hogy szeretnénk elsôk lenni, szeretnénk boldogok lenni. Szeretnénk boldogulni.

Zebedeus fiainak mamájában, Szalomében ugyanez fogalmazódott meg a fiaira nézve: hogy ô úgy szeretné, ha a fiait az elsô helyeken láthatná. Pedig ôk hisznek Jézusban. Ôk tapasztalják azt, hogy Jézus a Krisztus. És a mama kimondja a nagy kívánságát, amiben burkoltan hitvallás van: ,,Uram, Te Király vagy, Neked olyan hatalmad van, mint senkinek a földön, és nem lehet tudni, hogy mi lesz még?! Mert Te beszélsz a jövôrôl, Te beszélsz az Isten országáról -- tedd meg azt, hogy az én két fiam, a Jakab meg a János ott üljön melletted, jobbról és balról. Hadd legyenek ôk a második meg a harmadik ember a Te országodban!''

Jó el-elmélkedni egy kicsit azon, hogy Jézus nem kergeti el Szalóme mamát. Nem mondja, sem finoman, sem gorombán, hogy ,,tûnj a szemem elôl'', hanem megváltja ezt a vágyat. Megmutatja az utat, hogyan teljesülhet ez a vágy, és egyben jelzi, hogy az Isten nagyra teremtette az embert. Boldogságra teremtette az embert. S nem az a baj, hogy ez a vágy a szívünkben ott van, hanem az a baj, hogy mi nem adjuk át magunkat a mi Teremtô, Megváltó, Megszentelô Istenünknek, hogy -- mint a fazekas az agyagból -- formálja meg belôlünk azt az embert, akit Ô boldoggá akar tenni.

És itt most emlékeznünk kell arra, hogy a Lorettói litániában a Szûzanyát szoktuk szólongatni úgy, hogy Tiszteletes Edény. Ami azt jelenti: Mária, te az vagy közöttünk, aki az Úrnak a választott edénye vagy, s az elsô pillanattól fogva engedted, hogy olyanná formáljon téged az Isten, amilyenné akar. És Ô téged a legszebbnek akart formálni, hiszen benned történt a megtestesülés. Te lettél az anyja a Megváltó Igének. A mi Istenünknek ugyanilyen gondja van mindegyikünkre, ugyanígy megformálna, ha engednénk, mindegyikünket.

Ezért most gondoljuk meg egy kicsit: ismeri a fazekas munkáját. Mennyire elô kell készítenie az agyagot ahhoz, hogy az a korongra tehetô legyen és a korong megpördülhessen. Mert az agyag a korongon már szinte pillanatok alatt megkapja azt formát, amit a mester neki adni akar. De elôtte az agyaggal hosszan, esetleg évekig törôdnie kell a fazekasnak, hogy a megformálásra alkalmas legyen. Azután a korongolás után kicsit várni kell, szárítani kell, végül kemencébe kell tenni, hogy kiégjen.

Így van ez velünk is. A nagyböjt, az újra visszatérô nagyböjtök azt jelentik számunkra, mint amikor a fazekas megszitálja, szárítja, nedvesíti, megint szárítja, megint nedvesíti az agyagot és kiszed belôle mindent, ami ha benne maradna, szétmenne a korongon az edény, amit formálni kezdett, vagy a kemencében fölrobbanna a már készre formált darab.

Ez a folyamat minket türelmetlenné tud tenni, mondván, hogy még ez se megy, az se megy, nem megyek semmire...!

A nagyböjt a türelem gyakorlásának is az ideje. Jó kérnünk az Úr Krisztust, hogy: ,,Jézusunk! Mi tagadás, mi szeretnénk boldogok lenni! Sôt, egy kicsit elsôk is szeretnénk lenni! De tudjuk, hogy ehhez Neked minket meg kell formálnod. Alakítanod kell. Nevelned kell. Akarjuk!''

És egy tisztaságra törekvô ember, aki küszködik azért, hogy a szíve tiszta legyen, egyszer csak fölismeri, hogy a mindennapok perceiben igazában ez történik velem. Történik valami annak érdekében, hogy azt a formát, amit az Úr Krisztus bennem ki akar alakítani, magamra tudjam majd ölteni, amikor eljön a perc, hogy korongra kerülök és -- na most! -- olyanná formál a kegyelem, amilyennek Isten akar látni engem. Addig pedig folyik a készülôdés.

Tartsa bennünk ébren az Úr ezt a szent vágyat! Azután amikor Ô jónak látja, akkor mindazt, amire szükségünk van, tegye meg velünk. Hogy alkalmas edénye tudjunk lenni annak a boldogságnak, amit az Úr kinek-kinek és mindegyikünknek együtt ajándékozni akar. Amen.


Csütörtök nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Istenünk, aki szereted és visszadod a lélek ártatlanságát, kérünk, térítsd meg szolgáid szivét, hogy Szentlelked tüzétôl lángra gyúlva a hitben állhatatosak és a jóban serények legyünk a te színed elôtt. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jer 17,5--10.

Evangélium: Lk 16,19--31.

Testvéreim! A dúsgazdag ember és a szegény Lázár példázata nagyon súlyos igazságokat tanít. Rávilágít az ember vakságára, aki, ha gazdag, úgy bele tud feledkezni a jólétébe, gazdagságába! Még azt is el tudja magyarázni magának is, meg a többieknek is, hogy ,,én az Istentôl kaptam a gazdagságot! És ez már igazában elôíze az én eljövendô boldogságomnak! Engem megáldott az Isten. Ezzel szemben azt a koldust, aki ott fekszik a küszöb elôtt, hát... azt megverte átokkal. Mert nyilván magának köszönheti, hogy ilyen állapotban van.'' Bele tud az ember vakulni a gazdagságába.

Az Úr Krisztus kortársai ott, Izraelben tanították egymásnak, hogy a gazdagság meg a sok gyerek meg az egészség Isten áldásának a jele, és ôk, az erôsek, az ügyesek, a gazdagok, ôk hivatottak arra, hogy részük legyen majd Isten eljövendô országában. Hiszen ôk lesznek azok, akik majd a Messiást támogatni fogják országa megvalósításában.

Jézus pedig jön és elmondja ezt a nagyon komoly példázatot, hogy akinek van füle, hallja meg: hogy a mennyek országa nem egyenes folytatása a gazdagságnak, hanem a mennyek országa azoké, akik hisznek és engedelmesek a Messiásnak, a Krisztusnak. Az ember erkölcsi élete dönti el, hogy része lesz-e a mennyek országában, vagy nem. -- És az utolsó mondatban halljuk azt a szomorú próféciát, hogy aki nem hallgatott oda Mózesre és a prófétákra, és nem vette észre a Názáreti Jézusban a Krisztust s nem hitt Benne, annak hiába volt a föltámadás is. Mint ahogy majd húsvét után fogjuk hallani, hogy a Föltámadott ezeknek a hitetleneknek már nem jelent meg.

Ez a földi élet adja a nagy lehetôséget minden embernek, hogy meghallja a kinyilatkoztató Isten szavát, az Atya szavát a megtestesült Igérôl. És aki meghallja és engedelmeskedik, az üdvözül.

Hányszor vetették már és vetik ma is az Egyház szemére ezt a példázatot! ,,Te -- és ez szól a pápának, a püspököknek, a papoknak -- ott benn végzed a liturgiát, pompával, fényesen, tömjénnel, a templomkapu elôtt pedig ott vannak a koldusok, és nem törôdsz velük!''

Azután, ha néha az Egyház lépre megy és odaadja azt, amije csak van, megmutatkozik az igazság: a szociális kérdés nem megoldódik, hanem elhangzik a gúnyos kacaj: ,,Látod, hogy nem lehet megoldani a kérdést?! Te sem tudod megoldani, ne is beszélj róla!'' -- Ez nem is olyan régen a pápával, VI. Pállal történt meg, aki a tiaráját adta oda egy ilyenfajta provokációra, azzal, hogy ,,jó, én leteszem a tiarát, a hármas pápai koronát, amit elôdeim több mint 600 évig viseltek, adjátok oda a szegényeknek!'' -- S mi lett rá a válasz?! Gúnyos kacaj: ,,Eladtuk a tiarádat, s látod, hogy nem lehetett a szociális kérdést megoldani, látod? Mi azért nem oldjuk meg, mert nem lehet megoldani!'' -- mondják a gazdagok.

Ez szörnyû dolog. Erkölcstelen. De miközben az Egyház tanít és keltegeti a lelkiismeretet, mindenkiben, szegényben, gazdagban egyaránt, s keltegeti az istengyermekségnek a tudatát, ezzel igazában megadja a szociális kérdésnek a megoldását is. Mert ha egyszer fölébred valakiben annak a tudata, hogy mi emberek tényleg testvérek vagyunk -- nem úgy, ahogy a francia forradalom óta kiabálja a világ, hanem a teremtés jogán, meg a megváltás jogán, amelyben minden ember részesült --, akiben ez fölébred, s van hatalom és gazdagság a kezében, az tud cselekedni a többiekért, a koldusokért.

De óvjon meg minket az Úr a maga isteni erejével attól, hogy süketek legyünk! Hogy halljuk Mózes és a próféták szavát, akik mind a megváltó Krisztusról beszélnek. Azután engedelmeskedjünk a mi Megváltónknak, aki nem a szociális kérdést oldotta meg, hanem a bûnt. Minden nyomorúság és gyötrelem forrását. S elhozta a bûnbocsánatot, amibôl mindenkinek ugyanaz az élet fakad, gazdagnak, szegénynek egyaránt. És ezt az életet Ô minden szentmisében hozza és adja. Amen.


Péntek nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Mindenható Istenünk, kérünk, add, hogy mire elérkezik a húsvét ünnepe, a bûnbánat és az engesztelésül magunkra vállalt böjt tisztítsa meg lelkünket. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ter 37,3--36.

Evangélium: Mt 21,33--44.

Testvéreim! Az ószövetségi Józsefben, Jákob fiában az Egyház elôképet lát. Modellt. Akiben az Úr elôre mutatja, hogy mi történik majd a szeretett Fiúval, akiben az Atyának kedve telik.

Idézzük csak fel József történetét: József ártatlan gyermekként csodálkozik bele a világba, és látja, hogy a papa ôt jobban szereti. Ô a kicsi. S álmokat lát. És naiv ártatlansággal elmondja az álmait a többieknek, s az álmok arról beszélnek, hogy ô nagy lesz, ô, a kicsi lesz a családnak a feje. Mert egyszer azt álmodta, hogy látja a Napot, a Holdat, meg 12 csillagot, s a 12 fiú egy-egy csillag, és az ô csillaga elôtt meghajlik a Nap is, a Hold is, meg a másik 11 csillag. A másik álma a papát, a mamát meg a 12 fiútestvért megjelenítô 14 kéve volt. S megint csak azt látja, hogy az ô kévéje föláll, a többiek pedig meghajolnak elôtte. Ô talán föl se fogta, hogy milyen jogi abszurdum az, amiket ô lát. A többiek azonban igen, a bátyjai fölfogták. A bátyjai fölfogták, hogy ezen álmok szerint a jogrend ellenére ô lesz az örökös. Ô fogja örökölni a családban az elsôséget. És fölháborodtak -- azután meg akarták ölni és eladták.

Amikor az Úr Krisztus a nyilvános mûködése vége felé közeledett, pontosan tudta, mi vár rá. Tanítványai hallották, hogy Jézus arról beszél, hogy vele valami olyasmi fog történni, mint történt Józseffel. Ôt, a szeretett Fiút, a többiek ki fogják taszítani. Eladják. Megölik. -- De az Atya mindenek fölött van. Isten erôsebb mindenkinél.

Amikor megtörtént az, amit József álmodott, Egyiptomban ô, mint a fáraó után a második ember, fogadta a testvéreit, és azok a földig hajoltak elôtte, úgy könyörögtek gabonáért, hogy megmeneküljenek az éhhaláltól. S egyszer csak fölismerik az öccsüket. Akkor József azt mondta nekik: ,,Ne féljetek, nem fogok bosszút állni. Az Úr akarta ezt így, hogy én elôttetek jöjjek ide, és ti éhen ne vesszetek.''

A mi mennyei Atyánk mindenek fölött hatalmas szeretete azért engedte és engedi, hogy Krisztussal, a szeretett Fiúval a világ elbánjon, ahogyan elbánt -- és elbánik, amíg a történelem zajlik --, hogy nekünk fogalmunk legyen, tapasztalatunk legyen az Ô hatalmáról, szeretetérôl és irgalmáról.

Majd húsvétkor jusson eszünkbe, hogy a föltámadott Krisztus, amikor megjelenik -- mint aki Józsefhez hasonlóan elôrement, hogy nekünk életünk legyen --, nem akar bosszút állni. Senkin, soha. És aki meghajlik Elôtte, sôt, aki bûnbánattal tud meghajolni Elôtte, beismervén, hogy ,,volt az életemnek idôszaka, amikor üldöztelek vagy nem törôdtem Veled, de most itt vagyok...'', annak a föltámadott Krisztus mindig, ma is azt mondja: ,,Ne félj, hanem fogadd el az életet, amit én megszereztem neked. Neked is.'' Amen.


Szombat nagyböjt második hetében

Napi könyörgés

Istenünk, ki az embert földi életében csodálatos gondoskodással gyógyítod és a mennyek országának örökösévé teszed, kérünk, légy zarándokutunk vezére és vezess el a fényességbe, melyben lakozol. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Mik 7,14--15;18--20.

Evangélium: Lk 15,1--2;11--32.

Testvéreim! A nagyböjtben a bûnbánat egyszer csak ki tudja nyitni az ember szemét arra, hogy hiszen én vagyok a tékozló fiú! És az Egyház tanítja és boldogan vallja, hogy -- az egy Szûzanyát kivéve -- mindegyikünk az Egyházban hazatért, hazaérkezett, illetve még úton lévô tékozló fiú. Hazatértünk már. Hiszen az Egyházban a mennyei Atya házában vagyunk, és már asztalhoz ültetnek minket.

A keresztségben történik meg az, hogy az embert, a bûnös embert megfürdetik, azután fölöltöztetik, s amikor az ember áldozni kezd, akkor asztalhoz is ültetik. -- És ezt mi oly késôn fogjuk föl! Oly sokszor föllobban bennünk az idôsebb testvér haragja, amikor megtérô embereket látunk. Látjuk örömüket, és meg tudunk sértôdni, tudunk duzzogni amiatt, hogy ô most jön? -- csak most jön, és ugyanaz jár neki, mint nekem, aki... és soroljuk a vélt erényeinket.

Ez a példázat azonban igazában Izraelnek szólt. Nekik, akik olvasták Mikeást és az imádságaikban ott élt a kérés: ,,Uram, mutass nekünk csodajeleket!'' És most Jézus elkezdi nekik mondani: ,,Mutatom, és nem veszitek észre... Teszem a csodákat, és ti nem hiszitek el... Elmondom nektek a tékozló fiú példabeszédét, mert ti az idôsebb fiú vagytok.... ti, az igazak, az erôsek, akik azzal büszkélkedtek, hogy Isten népe vagytok és birtokoljátok a Törvényt, és amikor -- mondja az Úr -- én leülök a bûnösökkel, akik érzékelik azt a legnagyobb csodát, amit ti nem, akkor titeket harag tölt el meg bosszankodás. Mert a vámosok meg az utcanôk meg azok, akiket ti tisztátalannak tartotok, érzik, hogy az Evangélium az irgalomról szól. Arról, hogy a mennyei Atya hívja az embert. Haza hívja. És ti ezt nem hiszitek el, mert csak azt látjátok, hogy szerintetek ôk nem tartják meg a törvényt.

De hát ez mindenkit megkísért. Ezért jó, ha az ember egyszer csak fölfogja, hogy a tékozló fiú állapotában élünk. Élek. Mindegyikünk. -- És a húsvét, az egész nagyhét a megváltás misztériuma, az irgalom misztériuma. Azé az isteni szereteté, amelyik elébe megy a bûnös embernek és megbocsát. Ezért nagy téma a nagyböjtben a bûnbánat és a megbocsátás. Amen.


Hétfô nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Örökkévaló Istenünk, a te szünet nélküli könyörületed tisztítsa és erôsítse Egyházadat, s mert nélküled nem maradhat fenn, irgalmaddal kormányozd szüntelen. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Kiv 17,1--7.

Evangélium: Lk 4,16--30.

Testvéreim! A Szentatya nyilván elfáradt. De hazaért szentföldi lelkipásztori látogatásáról. Adjunk hálát az Úrnak, hogy végig tudta járni ezt a hetet ott a Szentföldön.

És voltak találkozásai, amik láthatóvá tették, hogy milyen lehetett az, amikor a mi megváltó Krisztusunk járt ugyanazon a földön és meghirdette az Úr kedves esztendejét. A szegényeknek, a kisemmizetteknek, akik állandóan csak azt hallották, hogy ,,te tisztátalan, te arra sem vagy méltó, hogy betedd a lábadat a templomba, egyáltalán -- te ne is kezdj imádkozni, mert amilyen gonosz te vagy és amilyen istencsapások rajtad vannak, a szavad el se jut az Isten füléig...'' -- Most ezek a nyomorultak az Úr Krisztustól kezdik hallani, hogy ,,ti vagytok a boldogok; és ha elindultok utánam s megtanultok igazán szelídnek, szomorkodónak, tisztaszívûnek, istenkeresônek, békességesnek, békességszerzônek lenni -- tiétek a mennyek országa''.

Azok ott fölujjongtak. Mint a palesztin menekülttábor, amikor a Szentatya meglátogatta. Láthatóvá vált, hogy emberek, akik nem léphetnek túl egy bizonyos határt -- nem mindig szögesdrótot, hanem egy eszmei határt, de olykor akár szögesdrótot is --, mert lelövik ôket, nincs otthonuk, nincs munkájuk, teljesen kilátástalan a létük..., ezek az emberek most hallották a földön járó Krisztustól, hogy nektek Isten adta jogotok, emberi természetetekbôl fakadó jogotok, hogy hazátok és otthonotok legyen. Alapvetô emberi jogaitok vannak nektek is. És -- mondta a Szentatya -- én a magam részérôl mindent elkövetek azért, hogy ezeket a jogokat ti gyakorolhassátok. Hazátok legyen, otthonotok legyen, munkátok legyen.

Ezek az emberek fölujjongtak. Mert hallottak egy emberi szót, amelyrôl ráadásul tudják, hogy ez a pápa szava. Az ember, aki hozzájuk szól, Jézus küldötte, akiben ezek az emberek még nem is hisznek, hiszen muszlimok. De hallották a remény szavát.

A régiek azt mondták, hogy ez a földi lét a siralomnak a völgye. A mai világot ismerô ember ezt úgy fogalmazza, hogy ez a földi lét egy nagy koncentrációs tábor, ahol a hatalmasok a kicsinyeket megnyúzzák, és jaj nekik, ha próbálnak valamit tenni a jogaikért. És ebben a koncentrációs táborban hangzik az Evangélium: emberek vagytok. Alapvetô, természetes jogokkal, Istentôl kapott jogokkal, mert egyetlen emberi családnak vagyunk valamennyien a tagjai, Isten képére és hasonlatosságára teremtve. És a Szentatya az egész szentföldi úton legalább tizenötször elmondta, hogy az alapvetô emberi jogok onnan fakadnak, hogy minden ember Isten képére van teremtve. Attól függetlenül, hogy keresztény vagy muszlim, vagy zsidó, vagy bárki. Ember! Ebbôl fakad a személy méltósága és fakadnak az ember alapvetô jogai, amit mindenkinek tiszteletben kell tartania. Mert ha nem, eljön az óra, amikor a teremtô, megváltó, megszentelô Isten számonkéri, hogy mit csináltál a testvéreddel? És jaj annak, aki akkor Kain szavával válaszol: hát ôre voltam én?! -- Erre ugyanis el fog hangzani, hogy ,,a tulajdon szádból ítéllek meg téged, aki a koncentrációs táborban ôrként léptél föl. És lelôtted azt, aki próbált menekülni, vagy aki próbálta az emberi jogait érvényesíteni. Jaj neked! Elvesztél! Míg az, akit táborban tartottál, akinek nem adtad meg az emberi jogait, ha szelíd volt, vállalta az üldözést, vállalta Krisztusnak a sorsát, egészen a megfeszítésig, az élni fog, és övé a mennyek országa. Te pedig, aki az ôre voltál, elkárhozol!''

A Szentatya útjának ez a tanítása. De jó meghallani! És jó dolog, ha a nagyböjtben a lélek mérlegre teszi, hogy vajon követem-e a megfeszített Krisztust? Vajon amit Ô a nyolc boldogságban elmondott, mindazokat az erényeket próbálom-e elôször szeretni, azután gyakorolni?

Áldott legyen az Úr, aki adta az erôt a pápának, hogy ezt az utat végigjárja. S adja az Ô kegyelmét, hogy mindazok, akik találkoztak a pápával és hallották a szavát, meghallják azt, ami nekik szólt. Amen.


Kedd nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Irgalmas Istenünk, kérünk, maradjon velünk mindig a te kegyelmed: tegyen készségessé szent szolgálatodra és hozza meg nekünk gazdag ajándékodat. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Dán 3,25.34--45.

Evangélium: Mt 18,21--35.

(A Szentatya böjti üzenetét lásd a függelékben)

Testvéreim! A Szentatya erre a nagyböjtre szóló üzenetében a bocsánatkérésrôl és a megbocsátásról beszél. És nem véletlenül. Ô, aki az egész világot át tudja tekinteni, látja, hogy nemcsak egyes emberek között, népek között is, földrészek között is iszonyatos ellentétek feszülnek, s ilyen-olyan formában háborúk is dúlnak. Mert mi emberek önmagunktól nem ismerjük a bocsánatkérést és a megbocsátást. A Szentatya elmondja, hogy az elmúlt évszázad fölerôsítve mutatja azt az igazságot, hogy minden nemzedékben újraindult egy örvényszerû mozgás. Ennek lényege, hogy akinek hatalma van, az letiporja a másikat, de az idô múlik és egyszer csak fordul a történelem. A középkori ember azt mondta, hogy vigyázz, mert a szerencse kereke forgandó, és ma fönn vagy, holnapután lenn leszel... -- ezt látni a történelemben. És amint a korábban lent lévô fölülkerekedik, azonnal kezdi elkövetni ugyanazokat a bûnöket, amiket ellene követtek el. S úgy tûnik, a történelem gyorsul. Ahogyan az örvény sugara is egyre kisebb s a forgás egyre gyorsabb lesz, valami ilyesmit látni a történelemben is. -- És a pápa mondja, Jézus Krisztus földi helytartója mondja, hogy ,,Emberek! Ha ezt a mozgást meg nem állítja a megbocsátás és a bocsánatkérés, beláthatatlan következményei lesznek!''

Csak éppen a pápa hozzáteszi, hogy a tanító Egyház ezt hirdeti, de tudja, hogy valami olyat mond, ami az egész emberiség teljes hagyományához képest újdonság. Mert ez az Újszövetségnek a kincse. Ezt mi a Megváltótól kaptuk, és csak Tôle tudjuk megtanulni. A megváltó Krisztustól, aki ellen, jóllehet övé a világ és teljesen ártatlan volt, az ember minden bûnt elkövetett. Mindent. A nagyböjt két utolsó hete, a szenvedés idôszaka ezt megint odateszi a szemünk elé.

És Ô megbocsátott. Mert tudta, hogy az Atya, aki Ôt küldte, a bûnös emberért küldte. És az Atyának a maga végtelen hatalmából van ideje és van irgalma, meg van igazságossága. Aki pedig képtelen a bocsánatkérésre, azt majd az Isten megítéli. Igazságosan. Ezért neki, a megtestesült Igének a maga embersége szerint nem kell bástyákat rakni maga köré, nem kell bosszúhadjáraton törnie a fejét. Nem arra kell tanítania a tanítványokat, hogy miként álljanak érte bosszút vagy hogyan védjék meg magukat, hanem ezt Ô is rábízta az Atyára. És a föltámadásában megmutatkozott, hogy az Atyának gondja van a Fiúra és Benne az emberre.

A Szentatya azt hangsúlyozza nagyon, hogy ,,gyermekeim, vegyétek a fületekbe, fogadjátok a szívetekbe, hogy a megbocsátás és a bocsánatkérés újszövetségi dolog. A kegyelemnek a dolga, és föltételezi az Istent.'' Ezért képes egy istenhívô, fôleg egy katolikus keresztény bûnbánatot tartani, bocsánatot kérni és megbocsátani. -- A szekularizált ember pedig, aki ateista, akinek nincs Istene, ezt az erkölcsi témakört nem ismeri. Tagadja is. És csinálja az ellenkezôjét.

És nyilván nagyban is, tehát nemzetek viszonylatában is valami hasonló tudna lezajlani, mint ami egymás között történik, amikor valaki meghallja ezt a szót: ,,Kérj bocsánatot!'' -- vagy: ,,Bocsáss meg a másiknak!'' -- Amikor két ember így egymásra talál, újjászületik az élet. Mert az, akinek bocsánatot kellett kérnie, tudja nagyon jól, hogy neki valami vaj van a füle mögött, nem is ment a napra... meg is dermedt az élete... -- aki pedig nem akar megbocsátani, annak leköti az összes energiáját a leselkedés, hogy mikor kerül a másik olyan helyzetbe, hogy na most eltiporhatom! -- és emiatt elfelejt élni.

Ha pedig a bocsánatkérô és a megbocsátó összetalálkozik, hányszor derül ki, hogy aki vétett, ügyetlen volt vagy figyelmetlen volt, nem ártani akart, hanem gyarló volt. Aki pedig megbocsát, annak számára hányszor kiderül, hogy ,,Istenem, ha én nem vagyok ilyen késedelmes, ha nem hagyom, hogy a bocsánatkérô jöjjön hozzám, hanem elébe megyek a szeretetben, akkor...'' És akinek most megbocsátania kell, igazában szeretne elsüllyedni. Mert fölismeri, hogy az a másik, aki lehet hogy gyenge volt, gyarló volt, figyelmetlen volt, most valójában nagyobb mint én, mert ô el mert jönni hozzám bocsánatot kérni. És itt újjászületik az élet.

Ez az Újszövetség. És ez az, amit a katolikus Egyház képvisel a világban, és tudja, hogy amikor ezt meghirdeti, nagyon sokszor az ellenkezô reakciót váltja ki. -- Nem olyan régen hangzott el rádióban, hogy ,,kérem... aki megbocsát, az utólagosan igazolja az ellene vétônek a gaztettét''. -- Nem! Aki ezt gondolja, annak még fogalma sincs az igazán emberhez méltó életrôl és azokról a lehetôségekrôl, amiket a megváltó Krisztus nekünk megnyitott.

Merjünk bocsánatkérô emberek lenni, és merjünk megbocsátani! Csöndes istenfélelemmel hordozzuk a szívünkben annak a tudatát, hogy az isteni igazságosság létezik. És aki itt a földön bocsánatkéréssel és megbocsátással el nem rendezte a konfliktusait, az találkozni fog a színtiszta igazságossággal. Míg a megbocsátás meg a bocsánatkérés beleviszi az embert az isteni irgalomba, aminek az ünnepére készülünk a húsvétban.

Adjunk hálát azért, hogy az Újszövetségben élhetünk. Adjunk hálát azért, hogy -- bár néha nehezünkre esik, de azért mi tudunk bocsánatot is kérni, és megbocsátani is. Adjon nekünk az Úr erôt, akár egyikhez, akár másikhoz, hogy amikor kell, meg merjük tenni. Amen.


Szerda nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, segíts minket, hogy a nagyböjt szent idejében megjavuljunk: Igéddel táplálkozva egészen Neked adjuk magunkat, és mindig egyek legyünk az imádságban. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: MTörv 4,1.5--9.

Evangélium: Mt 5,17--19.

Testvéreim! A mi idônkben, amikor Európa felôl, Nyugat felôl jön egy olyan szekularizált szellem, amelyik azt hirdeti, hogy a modern, mai ember túl van már a kereszténységen, azaz visszatért a kereszténység elôtti pogányságba, jó egy kicsit meggondolnunk azt, hogy az ôsegyház, amikor a keresztségre készítette föl azokat, akik bekopogtak nála, hogy ,,én úgy érzem, nekem kereszténynek kellene lennem!'', az elsô, amit elkezdtek nekik megmutatni, az a keresztény életstílus volt. Megmutatták, hogy milyen erkölcsi törvényekhez igazodik az, aki keresztény. És megmondták nekik, hogy ,,nézd meg és gondold meg, akarod-e ezt az életet élni''.

Azután tovább nem is kellett folytatni szóval a dolgot, mert ezek a pogány világból jövôk tudták, hogy ha elkezdenek ebben a stílusban élni, üldözötté válnak... Ettôl volt olyan nagyon komoly dolog az egész katekumenátus, a keresztségre készülés. Mert igazában az történt, hogy megmutatták nekik: ,,Tudod, az elsô, amit keresztényként gyakorolnod kell majd: ne lopj! Ami nem a tiéd, tartsd tiszteletben... És ne csalj!... Azután ne hazudj!'' -- s ha ezek után még mindig volt kedve az illetônek tovább menni a megkezdett úton, akkor folytatták: ,,Ne ölj! Se magzatot, se öreget, se a gyengébbet. Ne ölj! Tiszteld az életet!... Ne paráználkodjál... És tiszteld atyádat és anyádat.

A katekumenoknak megmutatták, hogyan valósul meg a Tízparancsolat krisztusi formája. Ha a jelentkezô kitartó volt -- engedte a szívében erôsödni Krisztus hívó szavát: ,,térj meg, tarts bûnbánatot, és gyere utánam'' --, elég hosszú idôt hagytak neki a felkészülésre. Olykor éveket. És ezek a keresztségre készülôk egyre világosabban látták: én még nem vagyok megkeresztelve, de próbálgatom gyakorolni, hogy nem csalok, nem hazudok, nem lopok, megpróbálom tisztelni az életet meg a többieket -- de szembefordul velem a közvetlen környezetem.

És itt olyanokre kell gondolni, hogy a keresztény parancs egyformán szólt rabszolgáknak és elôkelô, gazdag embereknek, akiknek rabszolgáik voltak. Nem kell nagy fantázia ahhoz, hogy az ember elképzelje, hogy amikor -- mondjuk -- két vagy három hónap múlva egy gazdag, rabszolgatartó ember reggel a fürdôben elkezdte a napot, hogyan piszkálták és szekálták ott a többiek: ,,Normális vagy te? Te rendesen eteted a rabszolgáidat... hát lázadást akarsz bennük kiváltani?... mit csinálsz te tulajdonképpen?!'' -- Meg amikor kiderült, hogy igen ám, de ô most már bizonyos üzletekbôl kiszáll... nem hajlandó részt venni bennük. Erre végképp nekimentek. -- És az illetô még meg se volt keresztelve. Még csak ízlelgette azt, hogyan kell egy kereszténynek élnie... és már szembefordultak vele a többiek.

Érdekes történet lenne ez akkor is, ha csak az ôsegyházban lett volna így. De a világban mindig így volt, és a mi szekularizálódó világunkban egyre élesebben így van. És nemcsak a keresztségre készülôkkel, hanem a már esetleg öreg, szakállas keresztényekkel ugyanez történik meg. Mondjuk amikor a világ meghirdetné -- például egy rendszerváltozás után --, hogy ,,kérem, most az egykori áldozatok számonkérô és bosszúálló szituációba kerülhetnek. Kezdjék el elszámoltatni a kínzóikat, a gyilkosaikat, a rabtartóikat... és így tovább...'' -- Ha ebben a helyzetben akár szóval, akár magatartásával meri valaki a megbocsátást meg a bûnbánatot hirdetni, ugyanolyan helyzetbe kerül, mint az ôsegyházban mondjuk egy rabszolgatartó, aki föladta korábbi életét és elindult a kereszténység felé.

Ugyanakkor emlékeznünk kell a Hegyi beszédben a nyolcadik boldogságra: ,,boldogok, akik üldözést szenvednek az igazságért, mert övék a mennyek országa''. Boldog, aki az Úr Krisztustól megtanul a tökéletes törvény szerint élni. -- Ami persze nem könnyû! Mert sokkal egyszerûbb az erôsek meg az erôszakosok meg az üldözôk oldalán hatalmaskodni. Sokkal egyszerûbb. Hanem átkerülni az Úr Krisztus oldalára, átkerülni a kereszthordozók oldalára... -- nem könnyû, de kegyelem. Mint ahogy ezek a katekumenok ott az ôsegyházban nagyon gondosan és pontosan fölmérték, hogy ennek esetleg vértanúság lesz a vége... És mégis kérték a keresztséget. Mert a szívük megérezte azt, hogy engem hívnak, és még csak ízlelgetem, de már kezdem érezni az üldöztetést... és mégis, most már tudom, hogy az az élet, amit én majd a keresztségben megkapok és utána folytathatok, minden üldözöttsége ellenére több, mint az üldözôké. Tehát az életet választom, Krisztust választom. Amen.


Csütörtök nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Fölséges Istenünk, alázattal kérünk, add meg szolgáidnak, hogy minél jobban közeledik a húsvét ünnepe, annál nagyobb áhítattal készüljünk a megváltás misztériumának ünneplésére. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jer 7,21--29.

Evangélium: Lk 11,14--13.

Testvéreim! Nagyböjtöt tartva az Egyház jelet szeretne adni az Úr Krisztus felé: ,,Urunk, halljuk a szót! Halljuk a Te hívó szavadat, amivel össze akarod gyûjteni népedet. És a magunk részérôl, amikor bûnbánatot tartunk, imádkozunk, próbálunk jobbak lenni, e szóra mozdulunk meg. És engedjük, hogy az Úr összegyûjtsön. És ez rendkívül fontos. Mert emlékezzünk csak rá, amikor Keresztelô Szent János hirdeti, hogy már köztetek van az, Akire vártunk... -- azt mondja, hogy a szórólapátja a kezében van. És megtisztítja a szérûjét, és a búzát a csûrébe gyûjti.

A nyilvános mûködése vége felé mondta az Úr: ,,Jeruzsálem, Jeruzsálem, hányszor akartam összegyûjteni a fiaidat, mint ahogy a kotlós a szárnya alá gyûjti a csibéit, de te nem akartad.'' -- Vagy amikor Kaifás, a fôpap azt mondja, hogy jobb, ha egy ember hal meg a népért, akkor az evangélista megjegyzi, hogy Kaifás prófétált, mert Jézus tényleg meghalt a népért, de nemcsak Izraelért, hanem az emberért, hogy Isten összes szétszórt fiait összegyûjtse az Egyházba.

Figyeljünk föl rá, hogy a Sanctus után, a kánonban hangzik: ,,Istenünk, Te népet gyûjtesz magad köré szüntelen, napkelettôl napnyugatig.'' Az Egyház, ez az összegyûjtendô és összegyûlô nép, azokból áll, akik hallanak. Mert nem összeterelésrôl van szó, nem arról van szó, mint amikor -- mondjuk -- egy csikós lóra kap és a karikás ostorral összeveri a csikókat, lovakat vagy a csordát. Jézus hív, mert embereket emberi módon meghívással kell összegyûjteni. Megadván a meghívottnak azt a lehetôséget, hogy nézd, én szeretlek téged annyira, hogy meghívlak -- mondjuk -- egy menyegzôre. De szabadságodban áll, hogy eljössz-e, vagy nem, engeded-e, hogy megosszam veled az örömömet, vagy nem.

Bennünket a Bárány menyegzôjére hívnak. És a szentáldozás elôtt halljuk minden áldott szentmisében, hogy ,,boldogok, akiket meghív lakomájára Jézus, az isteni Bárány''.

Az gyûlik össze Jézus köré, aki ezt a hívó szót meghallja. Persze ebben a meghívásban törvények is hangzanak el. Ahogyan tegnap hallottuk, kereszténynek lenni egy más életstílust jelent, mint a világé. -- És aki elindul e meghívó szóra és teszi azt, amit a Meghívó mond, azt kitaszítja magából és üldözni kezdi a világ. -- Ennek a szentek örülni tudtak. Mert ôk megérezték azt, hogy a hívó szó vonz, a világ meg taszít; és Feléje taszít. S ettôl én gyorsabb leszek, nem vagyok a magam erejére hagyva.

Ezt a nagyböjtben egy kicsit meg lehet tapasztalni. De adjunk hálát az Úrnak azért, hogy hív. Hogy belôlünk -- belôlünk is! -- gyûjti össze a mennyek országát, már itt a földön. De adjon nekünk halló fület meg mozgó lábat, hogy amikor kell, az éppen következô lépést Ôfeléje meg tudjuk tenni, és össze tudjunk Nála gyûlni. Akkor is, ha kicsit fáj. -- De aki hallja ezt a hívó szót, az a szívében érzi annak örömét, hogy hazafelé megyünk. Az út, amin járunk, menyegzôre visz. Érdemes küszködni, érdemes ezen az úton járni. Érdemes hallani a hívó szót, megfogni egymás kezét és segíteni egymásnak. Amen.


Péntek nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Kérünk, irgalmas Istenünk, kegyelmed árassza el szívünket, hogy tartózkodni tudjunk az engedetlenségtôl és szeressük tenni a te akaratodat. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Oz 14,2--10.

Evangélium: Mk 12,28--34.

Testvéreim! Ez az írástudó, talán nem teljes rosszindulattal, provokál. Vitát kezdeményez Jézussal, akirôl híre ment, hogy csodatévô és Mester. És ô most vitát kezdeményez arról, hogy melyik a fôparancs.

Ezt a provokációt ma talán jobban megértjük, ha föltételezünk egy olyan helyzetet, hogy ma valaki megkérdez egy mai magyar jogászt, mondja már meg, abból a körülbelül másfél folyóméternyi nyomtatott törvényanyagból, amit a közelmúltban hozott a parlament, melyik a fô törvény?! -- És Jézus nem száll vitába, hanem idézi az imát, amit az az írástudó is minden reggel elmondott. Mert egy jámbor zsidó akkor is, most is a napot ezzel kezdi: ,,Halljad Izrael. Az Úr az egyetlen Úr..., szeresd a te Uradat, Istenedet....'' -- ezt imádkozzák.

Jézus nem vitatkozik, hanem kinyilatkoztatja, hogy a fôparancs a szeretet parancsa. Vajon ez az írástudó megértette-e azt, amit mi magunk is oly lassan fogunk föl az Egyházban, hogy a fôparancs kulcsa az önismeretünk?

Mert amíg az ember csak hallja, hogy teljes szívedbôl, teljes erôdbôl, teljes elmédbôl, minden erôdbôl szeresd az Istent, és a felebarátot, mint önmagadat, és még nincs fogalma önmagáról, ez a törvény igazában nem mond neki semmit. Hanem amikor kezdi megismerni a szívét, a tulajdon szívét, a tulajdon eszét, az elméjét, kezdi megismerni, hogy mi lakik benne és mennyi erô van benne, s akkor hallja a parancsot, hogy ,,a lehetôségeid szerint, a határokig elmenve, teljesen szeresd a te Uradat, Istenedet'' -- akkor kezdi az ember fölfogni, hogy ez a parancs mit is mond. És a másik felét is, hogy ,,azt a felebarátot, a melletted lévô embert, a szomszédot úgy szeresd mint önmagadat''. Megint, hogy e szavak mit mondanak, az ember csak akkor kezdi fölfogni, amikor a saját belsô világában lassan tájékozódva érzékelni kezdi, hogy mennyire és hogyan szereti önmagát. És ha ez az istenszeretetnek a fényében történik, akkor az ember hallja a többi törvényt is. És elkezd szétválni önmaga elôtt, hogy az önszeretetemnek ez meg ez meg ez a lépése vagy ez a területe -- jó. Ezzel szemben az meg amaz, ami pedig nekem annyira jól esik, annyira kedves, annyira büszke vagyok rá, az Isten törvényének fényében -- rossz. S a jó meg a rossz szétválasztásával kellene szeretni a szomszédot is, a felebarátot is. Segíteni ôt a jóban, tenni neki a jót, de segíteni a rossz elleni küzdelemben is, vagy megóvni ôt a rossztól. -- És akkor hitelessé válik az, hogy Istenem, én teljes szívembôl, teljes erômbôl próbállak szeretni, nem a szavaimmal, hanem a tetteimmel. Próbálom tenni azt, amit mondasz.

Nagysokára ér el az ember oda, hogy egyáltalán fölfogja e fôparancs súlyát. Azután még odébb van az, hogy igazában megcsinálja. És amikor az ember igazában kezdi magát megismerni, egyszer csak rájön: Istenem, ez a fôparancs ha megvalósul, az maga a mennyország. És csak ott tud megvalósulni maradék nélkül, tökéletesen. Itt a földön csetlünk és botlunk, ütjük és vétjük... Sokszor azt hisszük, hogy apró, jelentéktelen ügyekben vétünk -- és valójában sértjük a fôparancsot.

Segítsen minket az Úr Krisztus a kegyelmével megismerni magunkat. Adjon bátorságot hozzá. És adjon látó szemet, hogy észrevegyük, mi a jó és mi a rossz, hogy jól tudjuk szeretni azt a szomszédot, aki a felebarátunk. Amen.


Szombat nagyböjt harmadik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, aki évrôl évre megadod népednek az önmegtagadás idôszakát, kérünk, segíts, hogy megtisztult lélekkel érkezzünk el a húsvét misztériumának ünnepléséhez, és üdvös hatását szüntelenül érezhessük. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Oz 6,1--6.

Evangélium: Lk 18,9--14.

Testvéreim! Az Úr Jézus példabeszédei újra meg újra mélyen érintik az embert, ha él a lelke. Mert az elôbbi példázat a farizeusról meg a vámosról a gondolkodó emberben elôször életre hív egy ítéletet, mely szerint nem biztos, hogy ez a farizeus gonosz, inkább csak egy tévedésben lévô ember, nála igazabb a vámos, a bûnbánó vámos, s természetesen én az utóbbi kategóriába tartozom.

Azután múlik az idô, és az ember egyszer csak rájön, hogy hányszor, de hányszor élem meg a farizeusnak a helyzetét. Mert Jézus nem azt mondja, hogy a farizeus hazudott, vagy imádsága tulajdonképpen istenkáromlás volt, mert önmagát magasztalta... Nem errôl van szó! És ezért jó fölfigyelni arra, hogy Jézus a végén azt mondja: ,,a vámos megigazultabban (!) tért haza, mint a farizeus''. A farizeus nem bûnt követett el azzal, hogy imádkozott. Ô hetente kétszer valóban böjtölt. Hogy hogyan, azt nem lehet tudni. Nem biztos, hogy gonoszul böjtölt. Meg tizedet adott mindenbôl.

A hibát ott követi el, hogy a másik emberhez méri magát. A felebaráthoz, akirôl neki megvan a véleménye: ez a vámos, aki eladta magát! Én bezzeg nem adtam el magam. Én becsületes, igaz izraelita vagyok.

Csak egyet nem gondolt meg ez az ember. És ez az, amit mi is lassan fedezünk föl: amikor összemérem magamat egy másikkal és azt látom, hogy én nem követek el olyan dolgokat mint ô, ebbôl nem az következik, hogy ,,hála neked, Uram, hogy én sokkal jobb vagyok, mint ô!'' Hanem ebbôl az következik, hogy hálát adok neked, Uram, hogy nem engedted, hogy olyan helyzetbe kerüljek, mint ô került.

A vámosok nem jókedvükbôl adták el magukat a rómaiaknak, hanem azért, mert szegények voltak. Az egyetlen megélhetési lehetôséget számukra ez a hivatal jelentette. A farizeus pedig lehet, hogy nagyon korrekt úriember volt, de a küszöbe mellett ott lehetett a koldus Lázár, akin nem könyörült. Míg a vámos -- könnyen lehetséges -- megtehette azt, hogy amikor látta, hogy jön egy nyomorult, szegény ember, aki valamit vásárra visz vagy valamit át akar vinni a határon, behunyta a szemét, és azt mondta: ,,tûnj el gyorsan, téged nem akarlak megvámolni''. Megkönyörült a nála szegényebben.

Mint ahogy az elmúlt évtizedek után velünk is megeshet az, hogy kiderül valakirôl, hogy eladta magát. Békepap lett, ez lett, az lett, amaz lett. S megkísérti az embert: ,,Uram, hálát adok Neked azért, hogy nem vagyok olyan, mint ez''. -- Nem tudhatom, mi kényszerítette ôt arra, amit tett. És nem tudhatom, hogy mennyivel több jót tett ô a nyomorúságában -- a szerintem bûnében --, mint én, aki állítólag korrekt úriember maradtam. Ha az maradtam.

A nagyböjt a bûnbánat ideje. És jó, ha meggondoljuk, hogy a mi Istenünk belelát a szívünkbe, a vesénkbe, a csontjainkba. Átlát rajtunk. És nem azt kéri, hogy egymáshoz képest igazoljuk a nagyságunkat, hanem azt kéri, hogy irgalmasak legyünk egymás iránt. És bocsássunk meg egymásnak. És akkor a mellünket verve meghajlunk Ôelôtte, a mindent látó Isten elôtt, mondván: ,,Uram, lehet, hogy megóvtál engem ettôl vagy attól a helyzettôl, és x, y, z bûnt én nem követtem el, de -- könyörülj rajtam! Mert talán az a másik, akit én eddig elítéltem, jobb, mint én. S mert mi emberek valamennyien irgalomra szorulunk.''

A mai, holnapi, holnaputáni nap, Gyümölcsoltó Boldogasszony környéke éppen ezt az örömöt hirdeti: Az Ige, amikor elérkezett a perc, Testté lett. A Szûzanya fogadta Ôt, és elindult a megváltásunk. Elindult a bûneink bocsánata, elindult az irgalom, hogy látható legyen, hallható legyen. -- Hát hallgassuk Ôt! És engedjük, hogy az Úr Krisztus tanítása, szava megfoganjon a szívünkben. Amen.


Hétfô nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, aki csodálatos szentségeiddel megújítod a világot, kérünk, add, hogy Egyházad az igazság megismerésében elôre haladjon, és földi küzdelmeihez is megkapjon minden segítséget. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Mik 7,1--11.

Evangélium: Jn 4,46--54.

Testvéreim! Közeledünk a szenvedés idôszaka felé. S ilyenkor az Egyház fölsóhajt: ,,Jaj, Istenem, csak megértenék az emberek a megváltás misztériumát, csak el ne mennének megint az Élet forrása mellett!'' Olyan jó volna, ha ez a sóhaj mindegyikünkben megszületne: ,,Jaj, Istenem, csak el ne menjek melletted úgy, hogy nem vettelek észre!''

Az evangélisták ugyanis elmondják, hogy a kortársak közül sokan elmentek mellette, sôt, szembefordultak Jézussal. Pedig akkoriban, s már jóval az Úr Jézus születése elôtt is, a zsinagógai tananyaghoz hozzátartozott a kérdés: Mi lesz majd akkor, ha a Messiás eljön? A gyermekeknek katekizmusszerûen tanították, hogy ha a Messiás eljön, tíz dolgot vissza fog hozni, amit Ádám óta elveszített az ember és elveszített Izrael. És pontosan fölsorolták a prófétáktól az eljövendô Messiásról szóló ígéreteket. Ezen ígéretek közé tartoztak, amit Izajásnál lehet olvasni, a gyógyítások, meg amit Ezekiel látomásából lehetett kiolvasni, hogy a Messiás, ha jön, életet fog hozni. Mert Ezekiel azt látta, hogy a templomban történik valami... Elôször is újjá fogja építeni Isten a templomot, azután a templom küszöbe alól fakad egy forrás, amelyik nem a természet rendje szerint fog viselkedni. Mert a források általános jelensége az, hogy ahol fölfakad, ott van a legtöbb víz, s ahogy távolodom a forrástól, egyszer csak elfogy a vize. Fölissza a föld. -- Ezekiel az ellenkezôjét látta: ez a forrás fölfakad, s minél távolabb van az eredô pontjától, a vize annál bôségesebb; beleömlik a Holt-tengerbe, s az megédesedik tôle, a Holt-tengernek a vize élô vízzé válik, tengernyi lesz benne a hal.

Erre a kérdésre tehát, hogy ,,mi lesz, ha a Messiás eljön?'', az egyik válasz így szólt: ,,életet fog hozni''.

Hozta, és nem ismerték föl! Az a gyógyítás, amit ott, Jeruzsálemben az Úr Krisztus mûvelt, kiáltja, hogy itt van az, akire vártatok, íme a jel! 38 éve beteg ez az ember. Senki nem tudott rajta segíteni. Ô maga pedig tulajdonképpen föladta már a reményt. És most mégis talpra állt. A természet rendje ellenére. -- És erre mi a válasz? Számonkérés: ,,Szombat van. Ki volt az, aki azt mondta neked, hogy sértsd meg a szombati törvényt?'' Nem azt kérdezik: ,,ki volt az, aki téged talpraállított?'', Hanem: ,,ki volt az, akinek a szavára hivatkozva te vétkezel?''

Az ember ilyen tud lenni: ott van a jel, és a homlokegyenest ellenkezôjére értelmezi.

Na, ezért sóhajt föl az Egyház: ,,Jaj, Istenem! Csak megértenék az emberek a keresztet! Mert ez az a bizonyos forrráspont, ahonnan az Élet forrása fakad, amit Ezekiel látott, a szent kereszt és rajta az Úr Krisztus megnyitott szíve.'' És hányan, de hányan nem értik, elmennek mellette vagy a homlokegyenest ellenkezôjére magyarázzák. És azt az életet, ami az Úr Krisztus megnyitott szívébôl fakad, úgy értelmezik, hogy ,,vigyázz vele, kerüld el, mert elpusztít; jaj neked, mert bajt hoz rád''.

Akinek pedig látó szeme van és jóakaratú ember, és engedi, hogy a szíve tisztuljon, az egyre inkább látja és tapasztalja, hogy az az élet, amelyik a fôparancshoz igazodik, amelyik próbálja szeretni az Istent, és szeretni a szomszédot, a felebarátot mint önmagát -- az az élet nem tôlünk van, az az Úr Krisztustól való. Csak be kell fogadni. S vigyázni kell rá, hogy sok minden körülöttünk -- mint egy forrásnak a vizét -- föl ne igya. Megmaradjon bennünk.

Mi a húsvét felé úgy megyünk, hogy ennek a forrásnak a fölfakadását fogjuk ünnepelni, hálát adva érte, s megköszönve, hogy mi ebbôl az életbôl élhetünk. Ma is, mint eddig, s reméljük, ezután is. Amen.


Kedd nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Irgalmas Istenünk, kérünk, engedd, hogy a nagyböjti szent vezeklés készíse elô híveid szívét, hogy méltón részesüljenek szentségeidben és örömmel hirdessék szabadító irgalmasságodat. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ez 47,1--12.

Evangélium: Jn 5,1--16.

Testvéreim! A zsidók, különösen az Ószövetség teológusai megbotránkoztak azon, hogy Jézus szombaton gyógyít. Ha megkérdeznénk ôket, hogy szerintük mit csinál az Isten, ôk azt mondanák: ,,Mit csinálna? Megteremtette a világot, a hetedik napon megpihent és azóta Izraellel törôdik. Várja Izraeltôl az imádságot, a Törvény megtartását meg az áldozatokat. Mást nem csinál.''

S akkor jön Jézus, s azt mondja: ,,Az én Atyám szüntelenül munkálkodik''. Erre fölháborodtak: ,,Ez istenkáromlás! Mi az, hogy munkálkodik? Dolgozik? Ráadásul Atyjának nevezi az Istent.'' És meg akarták ölni.

Mi alig tudjuk megérteni, hogyan tudott ilyen gyilkos indulatot kiváltani ez a kinyilatkoztatás, hogy az Isten nem vonult ki a teremtésbôl! Szüntelenül munkálkodik!

A mi Istenünk a teremtett világban adott modelleket, hogy mit csinál a jó Isten egész nap. Föltehetünk egy ilyen kérdést, hogy mit csinál a Nap egész nap! A régiek azt mondták, hogy járja a maga pályáját, forog a föld körül. Ettôl van reggel, délben, este. Akkor jön Kopernikusz és azt mondja, hogy teljes tévedés! A Nap áll. A Föld forog körülötte. Még rázósabb lesz a kérdés: mit csinál a Nap egész nap?! És a gondolkodó ember, a természettudós ember egyszer csak rájött, hogy mi történik a Napban?! Hogy a Nap egy hatalmas atommáglya, amibôl minden élet, minden fény, minden meleg származik a Föld számára. A Nap a forrás a földi élet számára, s a Napban valami fantasztikus átalakulási folyamat zajlik le, amibôl energiák szabadulnak föl. A Nap nem él, de ott történnek olyan dolgok, amitôl függ az egész földi élet.

És ha elhangzik a kérdés, hogy mit csinál a jó Isten egész nap? -- a kinyilatkoztás válasza: Él! Éli a maga szentháromságos életét, ami isteni tevékenység persze, és nem fizikai munka. Errôl az életrôl mondta az Úr Jézus, hogy ,,az Atyát nem ismeri senki''. Az embernek magától nem lehet fogalma arról, hogy mit csinál a jó Isten egész nap, hogy micsoda élet zajlik a Szentháromságon belül. Ô azonban, a Fiú, ismeri, mert ezt az életet éli. És akinek ô ki akarja nyilatkoztatni, az megismeri az Isten életét. Aki hallja az ô szavát, és megteszi az Atya akaratát, azt bekapcsolja ebbe az isteni életbe.

Segítsen nekünk az Úr Krisztus hallani az Ô szavát. Mert amikor Ô életre kelti a halottakat az utolsó ítélet napján, már nem lesz olyan, hogy ,,én ezt nem akarom hallani''. Hanem hogy akkor mit hall az ember, az attól függ, hogy a földi életében hallgatott-e Jézusra. S aki hallgatott rá és engedelmeskedett neki, az -- ahogyan Ô mondja -- már át is ment az ítéleten. Annak az az utolsó szó -- ,,Támadjatok föl!'' -- a boldog föltámadást fogja jelenteni az életre. Erre készülôdünk a nagyböjtben is. Készülôdjünk tehát! Amen.


Szerda nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, ki megjutalmazod a jótetteket és a bûnbánat láttán megbocsátod a bûnöket, kérünk, könyörülj a te szolgáidon, hogy amikor megvalljuk bûnös voltunkat, elnyerhessük Tôled a megbocsátást. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 49,7--16.

Evangélium: Jn 5,17--30.

Testvéreim! Nekünk is elmondja az Úr Krisztus ugyanezt. Nekünk, embereknek, akik annyira tudjuk keresni egymásnál a dicsôséget. S mi is olyan képmutató módon tudjuk isteníteni az Írást. Csak egy kicsit gonoszabbak vagyunk, mint az Úr Krisztus nemzedéke. Mert nekik az Írás Mózes volt. A szent Írás volt. Nekünk pedig az Írás már a sajtó. Az írott betû, aminél nem számít, hogy ki és milyen szándékkal írta le, fontos az, hogy írva áll. És már szó sincs Istenrôl, Krisztusról, üdvösségrôl. Egymást díjazzuk, kitüntetjük, jutalmazzuk, és nem kérdés, hogy az Isten vajon mit szól hozzá?

Tegnap hallottuk, az Úr azt mondta: ,,Aki hisz bennem, átment az ítéleten''. Aki nem hisz, az is átment. Az ítélet pedig megkezdôdött, amikor a világosság a világosságba jött, az Ige megtestesült, eljött értünk, emberekért: az ítéletet az ember saját maga mondja ki önmaga fölött azzal, hogy hisz-e a Megváltójának, vagy nem. Aki hisz, az üdvözül, aki nem hisz, elkárhozik. És ezért senki más nem felelôs, csak maga az ember.

Az Úr Krisztus pedig néz bennünket, mai embereket. Mindegyikünket. Az Egyházban elhangzik az Ô tanítása. És hitet kér. És az ítélet változatlanul a részünkrôl fogalmazódik meg.

Lehet, hogy ma kicsit nehezebb keresni az Isten dicsôségét, mint korábban. De a nagyböjt erre nevel: keresd azt, ami Istent dicsôíti, és keresd, kérdezd Tôle, hogy életed kedves-e Elôtte? És ne azt figyeld, hogy a felebarátod jutalmaz-e, dicsôít-e, és ne abban legyetek egyek, hogy ô dicsôít téged, te dicsôíted ôt, s mind a ketten megdicsôültök egymástól... Hanem keresd ôszintén az Isten tetszését.

Nem könnyû! De az Úr Krisztus szava érvényes, az a fájdalmas megállapítás is, hogy aki nem hisz a Szentírásnak, az nem talál oda Hozzá. De akiben jóakarat él és hinni akar, azt Ô ma is -- ebben az emberi írást istenítô világban is -- megôrzi. Tanítja, vezeti. Engedjük. Engedjük, hogy odavezessen a Golgotára. A kereszthez, és általa az örök boldogságba. Engedjük, hogy üdvözítsen minket a kereszt által. Amen.


Csütörtök nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, ki a böjtöléssel tisztítasz, a jótettekkel pedig alakítasz minket, kérve kérjük irgalmasságodat, segíts, hogy hûségesen teljesítsük parancsaidat, és szívünk a húsvéti ünnepekre tiszta legyen. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Kiv 32,1--14.

Evangélium: Jn 5,31--47.

Testvéreim! Járván az Úr Krisztus lábanyomában, az Egyház elámul azon, hogy a Megváltó Krisztus vajon miért nem veszítette kedvét nyilvános mûködésének már az elsô hónapjaiban?!

Mert Ô nemcsak a fizikai jelenségekben, de a szívekben is látta, hogy azokban, akikre rá volt bízva a nagy Ígéret, akik írásos formában ôrizték és magyarázták azt, azokban nincs hit. Hanem belevesztek a betûk magyarázatába, és egyre élesebben támadták Ôt, a megvalósult Ígéretet: ,,Te nem tartod meg az írott betût. Te nem tartod meg a Törvényt. Te az Isten fiának mondod magad!'' -- És nem vették észre a valóságot.

Az Egyház történelmében, Izrael és az Egyház kapcsolatában ez sajnos mindvégig látható. És az Úr nem vesztette kedvét. Sôt, értük is meghalt. Azokért is, akikrôl pontosan tudta, hogy készítik számára a keresztet. Értük is meghalt.

Ugyanakkor a tanító Egyház boldogan tanítja, szemléli és éli, hogy Mózes tényleg az Úr Krisztusról írt. Az egész Ószövetség róla beszél. És ez annyiban kelt örömet egy hívô lélekben, hogy az Ígéret megvalósult. Az Isten önmagáról mindent elmondott, s értünk, emberekért mindent megtett. És ehhez képest igazán nem sok, amit tôlünk, emberektôl kér. Hitet kér. Bizalmat kér, meg szeretetet önmaga és a felebarátok iránt. Ennyit. Semmi többet. De aki ezt adja, az mindenét adja. Viszonzásul.

Imádkozzon értünk a Boldogságos Szûz, meg Szent János, akit az evangéliumban hallgattunk, hogy ha az Úr Krisztus ránk néz, nehogy azt az ítéletet kelljen fölöttünk is kimondania, hogy ,,én megismertelek titeket, s nincs bennetek az Isten szeretete''.

Épp ellenkezôleg! A Szûzanya is, Szent János is, a szentek imádkozzanak értünk, hogy éljen bennünk a hit meg a szeretet az Isten iránt meg a felebarátok iránt is. Amen.


Péntek nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Irgalmas Istenünk, ki törékeny emberi természetünk számára minden támogatást megadsz szentségeidben, kérünk, segíts, hogy ajándékaidat méltó módon fogadjuk és a jámbor élet termésével viszonozzuk. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Bölcs 2,10--22.

Evangélium: Jn 7,1--30.

Testvéreim! A nagyböjt kétharmada eltelt. Két hét múlva már nagypéntek lesz. Közeledünk a szenvedés napjaihoz, és az Egyház ilyenkor valamit átél az Úr Krisztusnak abból a kínjából, amit az Úr amiatt érzett, hogy ,,segítenék rajtuk -- és nem hagyják; össze akarom ôket gyûjteni -- és ôk nem jönnek; hívom ôket -- és a hátukat mutatják nekem, és nem az arcukat!'' És a vesztükbe rohannak az emberek.

Ezt minden felnôtt megéli, amikor egy gyereket vagy egy fiatalt valami veszedelemtôl -- amit ô lát -- vissza szeretne tartani, és az a másik nem engedi. És vesztébe rohan.

A 38 éve beteg ember gyógyítása után vagyunk. És üldözik Jézust, mert nem tartja meg a szombatot, számon kérik ezért.

Ô fölmegy Jeruzsálembe a sátoros ünnepre, tanítani kezd és kinyilatkoztat, de nem hallják meg. Közben Jézus tudja, hogy ezek az emberek hiedelmek rabjai. Például egy ilyen elképzelésnek -- amire hivatkoznak is --, hogy ha majd a Messiás eljön, senki nem fogja tudni, honnan való, s ha jön, valahonnan az égbôl jön és a templom tetején fog leszállni, onnan leveti magát a Kidron völgyébe és elindul...

 Emlékezzünk csak rá, az ördög ezzel kísértette Jézust! Fölállította a templom párkányára, a templom tetejére, és azt mondta: ,,vesd le magad!'' Mert az ördög tudta, hogy a nép valami ilyen attrakciót vár, ez volna nekik a jel. Jézus nem tette meg, de látta, hogy a körülötte lévôk közül nagyon sokan, még a legfelsôbb körökben is ilyen elképzeléseknek a rabjai. Ô hiába teszi a csodáit, emiatt sem veszik észre!

Ezért kicsit félelmetes hallani a szentleckében a Bölcsesség könyvének 3--400 évvel Jézus születése elôtti szavait arról, hogy a gonoszság hogyan gondolkodik az igaz emberrôl. Ez prófécia lett, mert Jézus körül ez az emberi magatartás vegytisztán megmutatkozott.

Jézus mindezt tudva megy, tanít -- s azután meghal értünk. Hallgassunk Rá! És a saját hiedelmeinkkel, meg a világban -- érdekes módon egyre erôsebb hangon -- beszélô hiedelmekkel szemben merjünk hinni a Megváltó Jézusnak! Aki az Egyházban éli újra meg újra a maga szenvedéstörténetét. S aki Benne hisz, azt Ô üdvözíti. Azzal Ô megosztja mindazt, amije van. Higgyünk Benne, hogy amikor a szenvedését szeretné velünk megosztani, fölismerjük. És merjük vállalni a keresztet Vele és Érte! Amen.


Szombat nagyböjt negyedik hetében

Napi könyörgés

Kérünk, mindenható Istenünk, irgalmasságod kormányozza szívünket, mert mi nem tudunk tetszésed szerint élni, ha te nem segítesz minket. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jer 11,13--20.

Evangélium: Jn 7,32--53.

Testvéreim! A nagyhéthez közeledve halljuk az evangélistát, amint elmondja, hogy mik történtek ott, az utolsó napokban, Jeruzsálemben. A nép körében Jézusnak híre volt, és sok várakozás élt Izraelben. Néhány dologról azt kell mondani, hogy hiedelem volt. Más dolgok viszont próféciák voltak. És azt mindenki tudta, hogy az utolsó prófétánál, Malakiásnál az Úrnak elhangzott még egy ígérete: mielôtt eljön a Messiás, közvetlenül elôtte jön majd még egy próféta. Aki elôfutára lesz a Krisztusnak. Azután teltek-múltak az évtizedek ezen ígéret elhangzása után, és a hozzáértô írástudók, farizeusok hosszas spekulációba kezdtek, hogy vajon honnan lehet majd megismerni azt a bizonyos prófétát, aki bemutatja a Krisztust. A születési helyén is vitatkoztak, hogy vajon honnan származik majd? Mint ahogy a Krisztus születési helyérôl is hosszasan vitatkoztak, holott Mikeásnál ott van a jövendölés, hogy Betlehem lesz a születési helye.

S akkor az Úr Krisztus eljön, és ahelyett, hogy türelemmel, alázattal odaültek volna az erôsek, az okosak és a bölcsek is az Ô lábához, hallgatták volna és olykor kérdezték volna -- nem, ehelyett a saját koncepcióik rabjai maradtak.

A kicsinyek, a szelídek, a szegények, Lázár, Márta, Mária, a Tizenkettôbôl tizenegy, s mindenekelôtt a Szûzanya -- ott ülnek Jézus lábánál és hallgatják. Persze a Szûzanya sok mindent tudott, amit a többiek még nem. De ô is hallgatja a tanító Krisztust. A Fiát. Akirôl Jeruzsálemben már megszületett az ítélet. S az ítélet úgy szólt, hogy ennek a názáreti Jézusnak el kell vesznie. S Ô ezt tudta.

Szent János evangéliumát hallgatva megdöbbenhetünk azon, hogy Jézus mennyire ennek a tudatában tanít. Kicseng a szavából, ami mellett oly sokan elmentek. Megmondta, hogy ,,még egy kis idô és én nem leszek többet köztetek. Elmegyek. És ahová megyek, oda ti nem jöhettek.'' És erre nem azt kérdezték Tôle, hogy ,,miért mész el?... és hová mégy?'' Hanem megsértôdtek: ,,Hová készül ez?! Csak nem a görögökhöz, pogányokhoz megy?!''

Az Úr pedig megy és odaadja magát értünk, áldozatul. Megváltó áldozatul.

Ma tartani a nagyböjtöt, készülôdni a húsvétra, érzékelni a húsvét közelségét valami olyasmit jelent számunkra, mint az Úr Krisztus körül lenni akkor, ott, az elsô húsvét elôtt a tanítványok számára. A világ megy a maga útján, mit sem törôdve azzal, mit jelent a húsvét. Sôt, az Úr Krisztus halálát ma is nemegyszer elhatározzák.

Szeressük az Urat! Maradjunk Mellette! Kísérjük végig Ôt egészen a nagypéntekig, a Golgotáig. Tudván, hogy amit Ô szenved, azt értünk, emberekért, minden kor minden emberéért szenvedte és szenvedi az Egyházban ma is. De ez a szenvedés megváltást hoz.

Készüljünk az ünnepre! Engedjük, hogy ezek a szenvedéshez közeledô napok egy kicsit komolyabbá tegyenek minket! Csöndesebbé, imádságosabbá. Hogy részünk lehessen mindabban, aminek az ünneplésére készülünk. Amen.


Hétfô nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, a te végtelen irgalmasságod minden földi és mennyei áldással eláraszt minket; kérünk, segíts rajtunk, hogy levethessük magunkról a régi embert, és magunkra öltve Fiad képmását fölkészüljünk a mennyek országának dicsôséges életére. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Oz 1,2--2,3.

Evangélium: Jn 8,1--20.

Testvéreim! A nagyböjtnek a kétharmada már eltelt. A két utolsó hét a szenvedésnek az idôszaka, amikor az Egyházban ünnepelve emlékezünk a megváltó szenvedésre, a kereszthalálra, és készülünk a húsvétra. Ünnepelve emlékezünk.

Az ilyen emlékezés mindig kelteget: Ember! Ébredj rá, hogy ami korábban történt, az ma is jelen van és közöd van hozzá!

Az ünneplô ember ezért más, mint az, aki nem tudja vagy nem akarja ünnepelni az Úr szent titkait, mert nem tudja, vagy nem akarja tudni, hogy köze van mindahhoz, amire emlékezünk, és ami mint üdvözítô erô jelen van napjainkban is.

Az Úr Krisztus szenvedéséhez nekünk, embereknek általában is, egyenként is, kétfelôl van közünk: egyrészt okai vagyunk a szenvedésnek, másrészt tárgya és célja vagyunk a szenvedésnek.

Okai vagyunk annyiban, hogy bûnös emberek vagyunk. És az Egyház -- a római katolikus Egyház -- meri hirdetni, hogy az egyetlen Boldogságos Szûz Máriát kivéve mindegyikünk eredeti bûnnel születik a világra. Az Úr Krisztusnak pedig azért kellett szenvednie, mert mi bûnösök vagyunk. Ha nem volnánk azok, neki nem kellett volna szenvednie, de mi bûnösök vagyunk. Okai vagyunk az Ô szenvedésének.

Ugyanakkor célja és tárgya is vagyunk a szenvedésnek, hiszen Ô azért jön, szenved és hal meg értünk, hogy megbocsáthassa a bûneinket. Az a tény, hogy okai vagyunk a szenvedésnek, az embert megalázza. Az viszont, hogy célja vagyunk a szenvedésnek, fölemeli az embert, mert ezek szerint mi fontosak vagyunk a mi Istenünknek. Mi, akiket -- a múlt vasárnap hallottak szerint -- elloptak Istentôl. Mi nem elgurult pénzdarab vagyunk, bennünket elloptak. Mi nem egyszerûen az elcsatangolt bárány vagyunk, bennünket a Pásztor ellensége szándékosan elhajtott. És nem gyanútlanul csapdába esett tékozló fiúk vagyunk, hanem bennünket kitervelten elcsábítottak.

Mindennek folytatása az a házasságtörô asszony, akit odavisznek, odalöknek Jézus elé írástudók és farizeusok. Akik színleg ragyogó törvénytudó emberek, pontosan tudnak mindent és látszatra pontosan tartanak mindent. S provokálnak egy olyan helyzetet, amivel úgy gondolják: ,,na most, most megfogjuk a Názáreti Jézust!''

Jó tudnunk, hogy ez a csapda nagyon okosan volt kieszelve. Mert úgy gondolták -- és tényleg így is volt --, hogy bármit válaszol a Názáreti, megfogják! Adva van ugyanis egy bûntény: rajtakapták ezt az asszonyt házasságtörésen. Erre Mózes törvénye valamit mond. Mégpedig szóról-szóra és kifejezetten erre az esetre. Nem mondhatja senki, hogy kérem... itt van egy joghézag és azon ki lehet osonni. Itt nincs joghézag. Itt törvény van, s adva van egy tény, amire a törvény pontosan passzol.

Na, Mester, és Te mit mondasz?! Ha netalán azt mondanád: ,,Hagyjátok futni ezt a szerencsétlent'' -- szembeszálltál Mózessel, tehát hamis próféta vagy. Tényleg társa vagy az utcanôknek meg a vámosoknak meg a bûnösöknek. Ezért akár megkövezhették volna.

Ha viszont Jézus azt mondja: ,,Nosza, rajta, hajtsátok végre az ítéletet!'' -- megfogják Jézust azzal, hogy ,,te szembeszegültél a császárral! Mert nekünk senkit nem szabad megölnünk. Nekünk, ha valakit halálra szántunk és halálra ítélünk, át kell adnunk a római hatóságoknak. Jézus, te lázadó vagy!'' S abban a pillanatban vitték volna Pilátus elé, hogy ,,ugye mondtuk, hogy föllázítja a népet ez a pártütô''.

Ki volt eszelve ez a csapda. Megtetézve azzal, hogy alighanem ezek az írástudók meg a farizeusok valakivel megegyeztek, hogy ,,te ezt az asszonyt elcsalod ide és ekkor, mi pedig óramûpontossággal rajtatok ütünk''. És megcsinálták. És most odalökik Jézus elé, hogy ,,no, Mester, mit mondasz?!''

Jézus pedig nem mond semmit. Hanem lehajol, és elkezd írni a kövezetre. Minden bizonnyal bûnöket írt oda: bálványimádás, lopás, paráznaság, hazugság. Egymás után. A vádlók nem hagyják abba a provokációt. És akkor Jézus megszólal, de nem az asszonyról beszél, hanem a vádlókról. És nem azt mondja, hogy hagyjátok futni, vagy öljétek meg -- hanem azt mondja: Aki közületek bûntelen, az fogja az elsô követ és kezdje el a kivégzést. -- Azután lehajolt és rótta tovább az ujjával a kôre a bûnöket.

És erre a vádlók eltûnnek. Kezdve a véneken. Ugyanis a vádlók is, meg ez az asszony is -- kimondatlanul -- valamit most megtapasztalt. A vádlók azt, hogy nem tudjuk miért, de ezzel a Jézussal szemben mi nem tudjuk tovább folytatni ezt a színjátékot. Ott írja a bûneinket. Mindegyik érzi, hogy ez a Jézus belénk lát, és ha most fölnéz és rám néz -- mindegyik tudta -- a szemembe mondhatja, hogy loptál, bálványimádó voltál, csaltál. Nemcsak általában írja a bûnöket, hanem mindegyik tudta: az enyémet írta oda. Ezért eltûnnek. Egyik sem merte vállalni azt a színjátékot, hogy összenéznek és azt mondják: hogy én igazollak téged, te meg igazolsz engem, ketten igazoljuk egymást Jézus elôtt. Ez az, amit Vele nem lehet megcsinálni, mert belelát az emberbe.

Itt a vádlottat nem egy olyan bíró elé vitték, aki az emberi törvény szerint ítélkezik. Itt a bûnös embert a mindent tudó Isten elé lökték oda, aki belelát ebbe az asszonyba is, és vádlóiba is. Látja, hogy akik vádolnak, gonoszak. A csapdát nem is az asszonynak állították, hanem neki, az Isten Fiának.

A vádlók ezt megérezték, ezért eltûntek. Ott marad a bûnös nô. Akit Jézus most megszólít, és csak annyit kérdez tôle: ,,Életben maradtál? Nem öltek meg? Nem ítéltek el?'' -- Az asszony azt feleli: ,,nem ítélt el senki''. -- És akkor Jézus nem a múltjáról kezd beszélni, nem a bûnérôl, nem is a vádlókról, hanem a jövôt nyitja meg elôtte, mondván: ,,Menj. Én sem ítéllek el. De többet ne vétkezzél!''

Ez az asszony is pontosan érezte, hogy ez a Jézus lát engem. Belelát a szívembe, és tudja, mi történt velem. És amikor ránéz Jézusra, akkor ennek az asszonynak meg kellett éreznie azt, hogy itt valami misztérium mutatkozik meg, mert Jézus tekintetében nem egy cinkos kacsintást lát, hogy ,,Na látod? Megmentettelek! Tûnj el gyorsan, azután majd találkozunk.'' Hanem Jézus szemében meglátja azt az isteni szeretetet, meg azt az emberi fájdalmat, hogy ,,Látod, neked most meg kellett volna halnod... de én nem ítéllek el. Megbocsátok neked, mert meg fogok halni -- helyetted. És érted. Menj békével, és többé már ne vétkezzél!''

A megváltó szeretet bocsátotta el ezt az asszonyt. Az az isteni szeretet, amelyiknek mi emberek fontosak vagyunk. Annyira, hogy Jézusnak meg kellett halnia értünk.

Nagy pillanat az ember életében, amikor fölfogja a bûn komolyságát. Amikor fölfogja azt, hogy ha én áthágtam az én Istenemnek a törvényét, lehet, sôt valószínû, hogy elcsábítottak... vagy elloptak... és ha engem most odataszítanak az igazságos bíró elé, hogy: ,,Mit szólsz hozzá?!'' -- én bûnös ember vagyok. -- De Jézus helyettem, helyettünk! -- értem és értünk! -- meghalt. És lerótta azt a büntetést, amit a bûn érdemelt. Ezért a Tôle eredô bûnbocsánatnak hatálya van. Ereje van. S megnyitja az ember elôtt a jövôt.

Ezért nem gyerekjáték a húsvéti gyónás. És nem az Egyház önkénye, amikor azt mondja, hogy ,,édes fiam, édes lányom, ha katolikus vagy, évente legalább egyszer, húsvét táján gyónj meg és áldozz meg! És akármi történt veled, akármit mûveltél, akármennyi disznóság van a hátad mögött, merj odamenni Jézushoz és merd odatenni a lábához a bûneidet. Mert Ô látja. Akkor is, ha te rejtegeted. És ha nem gyónod meg, akkor az írástudóknak meg a farizeusoknak a társaságába tartozol. Ha veszed a bátorságot meg a fáradságot -- mert furcsa módon nem is olyan egyszerû napjainkban gyónási lehetôséget találni; de ha az ember megkeresi a lehetôséget és jól gyón --, akkor ugyanazt élheted át újra meg újra, mint ez a házasságtörô asszony. A megváltó, isteni szeretettel találkozol, amihez közöd van. És boldog ember az, aki meri beismerni: ,,Igen, én a bûneimmel oka vagyok Krisztus szenvedésének. De a megbocsátott bûneimmel tanúja vagyok, hogy Ô fölemel. Nem elítél, hanem megbocsát és megnyitja elôttünk a jövôt, sôt mi több, az örök életet.'' Amen.


Kedd nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Add meg, kérünk irgalmas Istenünk, hogy szent akaratod szerint mindvégig kitartóan szolgáljunk Neked, és szent Egyházad erényekben is, számban is egyre gyarapodjék. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Szám 21,4--9.

Evangélium: Jn 8,21--30.

Testvéreim! Az Úr Krisztus kezdettôl fogva tudta, hogy mi vár rá. Ô megváltani jött. És amikor belép ebbe a világba, onnan fölülrôl, azzal jön, hogy ,,Atyám, én jövök, hogy megtegyem a Te akaratodat!'' És Ô a Szentháromság második személyeként öröktôl tudja, hogy az Atya akarata az, hogy Ô megtestesüljön és odaadja az életét a testvéreiért. Az emberért. Ezt Ô tudta.

Amikor Nikodémus fölkereste Ôt azon az áldott éjszakán, oly sok mindent elmondott ennek az öreg írástudónak Jézus. Elmondta neki, hogy Isten szereti a világot, mégpedig úgy szereti, hogy az egyszülött Fiát adja érte. Ahogy Mózes magasba emelte a rézkígyót a pusztában -- mondja Jézus már Nikodémusnak is --, úgy kell majd fölemeltetnie az Emberfiának is. És itt most újra mondja. Most, amikor -- Ô tudta -- talán hetek vannak már csak hátra. És mondja: majd ha fölmagasztaljátok az Emberfiát, akkor megtudjátok, hogy Én vagyok. Majd ha láttok meghalni.

A nagypéntek misztériumához a mi részünkrôl két kérdés kapcsolódik.

Az elsô: hogyan lehetséges az, hogy az emberek elmennek a Golgota mellett? Mint ahogy a Passióban halljuk, hogy sokan mentek arra, megbámulták, elolvasták a kereszt föliratát -- és továbbmentek. Anélkül, hogy megérintette volna ôket az, ami történt. Hogy lehetséges ez?! Mert ez valami olyan, mint amikor egy kígyómart embernek -- akinek tudnia kell, hogy a méreg, ami bejutott a szervezetébe, meg fogja ölni -- ott volna a gyógyszer, és neki mégse kell. Hogyan lehetséges ez?!

A másik kérdés: hogyan lehetséges az, hogy akik fölfogták, hogy mi történik a Golgotán, túlélték ezt? Elsôsorban a Szûzanya. Hogyan tudja az emberi szív elviselni azt, ami a Golgotán történt? Hogyan nem halt bele a Szûzanya, János, meg azok, akik szerették Jézust, akit a szemük láttára feszítettek meg. Hogy tudtak hazamenni? A kereszt misztériumához ez is hozzátartozik.

Adja Isten, hogy mi úgy érkezzünk meg a húsvéthoz, a nagypéntekhez, hogy megérintse a szívünket az, ami ott történik. És túléljük. Mert a részünkrôl tapasztalt túlélés már azt mutatja, hogy ebben a halálban, amit az Úr Krisztus hal értünk, tényleg élet van. Benne van a föltámadás reménye. És benne van az Isten élete, ami nem innen, tôlünk való, hanem felülrôl. Istentôl. És az az élet örök. Azt nem lehet megölni. Ez éltette a Szûzanyát is, Jánost is, a többieket is. És ez élteti az Egyházat. Akkor is, amikor ôt feszítik keresztre.

Segítsen nekünk az Úr Krisztus hinni! Elhinni, hogy tényleg Ô a világ Üdvözítôje. Amen.


Szerda nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Irgalmas Istenünk, kérünk, áraszd világosságodat híveid szívére, melyet megszentelt a vezeklés, és akiket megajándékozol az önátadás áhítatával, azok kéréseit atyai jósággal teljesítsd. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ter 17,1--8.

Evangélium: Jn 8,31--42.

Testvéreim! Ahogyan közeledik az Úr Krisztus órája, élesedik körülötte a vita meg a gyanakvás meg a rágalom. És a vita igazában az istenfiúság körül zajlik.

Az Ószövetség teológiai iskoláiban hosszas viták folytak arról, hogy kire vonatkozik az az ígéret, hogy ,,én az Ô Istene leszek, Ô meg az én Fiam lesz''. A babiloni fogság utáni évszázadok során kialakult az az iskolás vélemény, hogy Izrael népének szól: a Messiás, majd ha eljön, ennek az Istenfia-népnek lesz a szolgája és fölmagasztalója. De az ígéretek hordozója a kollektíva, a nép mint ilyen.

És akkor Jézus jön és egyes szám elsô személyben kezdi bemutatni, hogy az összes ígéret rá vonatkozott, személy szerint. Mi igazában nem érezzük azoknak a szavaknak a súlyát, melyekkel Ô errôl beszél, mondván: ,,Én az Atyától jöttem''. Annak a társaságnak a fülében -- melybe úgy beleivódott, hogy: az Isten mint Atya egyedül a miénk; Ábrahám csak közvetítô volt, de mi az Isten fiai vagyunk! -- Jézus ezen szavai felfoghatatlannak tûntek. ,,Én az Atyától jöttem! Nektek az én Atyám nem Atyátok, mert ha az volna, akkor mi testvérek lennénk, akkor elfogadnátok, akkor el tudnátok hinni, hogy én elsôszülött vagyok, nemcsak számotokra -- az egész teremtett világ számára! -- Amit ti nem hisztek el. Ezért meg akartok ölni, engem, az embert....''

 Ebben megint óriási kinyilatkoztatás hangzik: az életemre törtök, meg fogtok feszíteni, emberi természetem szerint. De az istenségemhez nem fértek hozzá. Az sebezhetetlen. Meg fogtok ölni engem, aki elmondom nektek az igazságot és ti nem hiszitek el. Azt az igazságot, hogy egy Megváltótok van, a Krisztus, és az én vagyok -- mondja Jézus.

És ôk, akik olyan büszkék voltak arra, hogy ,,mi nem szolgáltunk soha senkinek'', a szívük mélyén érzik, hogy igaz az, amit ez a Jézus mond, hogy aki bûnt követ el, az bizony szolga. -- És készültek az Istenfia meggyilkolására, s meg is tették.

Mi pedig készülvén a nagyhétre, nagypéntekre, Ôhozzá tartozunk, Akit a világ nem fogad el. Ô tanítja az Egyház ajkán keresztül az igazságot -- és a világnak ma sem kell.

Hány de hány ember, aki a szabadságnak a bajnoka s fennen hirdeti, hogy ô bizony szabad és ha én csatlakoznék hozzá, engem is fölszabadítana... -- bûnök rabszolgája, elsôsorban a hitetlenségé.

A szentek mondják, hogy jó dolog az, ha az ember meg tudja határozni a maga helyét Jézus Krisztus körül, mégpedig azokban az alaphelyzetekben, amiket az Evangéliumban látni. És a nagyhéten ki is derül, hogy hova tartozik az ember.

Engedje meg az Úr Krisztus és adja meg nekünk azt a kegyelmet, hogy mi Hozzá tudjunk tartozni. Ahhoz a körhöz, ahhoz a tanítványi körhöz, akik hallgatják az Ô beszédét és megtartják. És amikor Ôt üldözik, akkor aggódunk érte, vele vagyunk, és az Ô üldözésébôl egy kicsit részesedünk. És ez nem baj.

Készüljünk a húsvétra szeretettel, hittel, csöndességgel. Amen.


Csütörtök nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Irgalmas Istenünk, kérünk, ne hagyd magukra hozzád könyörgô híveidet, hanem oltalmazd jóságosan a Benned bízókat, és add, hogy a bûnöktôl megtisztulva mindvégig szentül éljenek és örökösei lehessenek ígért javaidnak. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ez 34,23--31.

Evangélium: Jn 8,51--59.

Testvéreim! Itt a nagyböjt végén sóhajtsunk föl, hogy ,,jaj, Istenem, csak a hazugság el ne ragadjon minket!'' Mert a világban jelen van, és aki felnôttként látja az életet, az tudja, hogy hányféle módon jó üzlet a hazugság.

Mi emberek esendôk vagyunk, sokszor tudunk tévedni, de képesek vagyunk hazudni is. Azaz úgy eltérni az igazságtól, hogy tudjuk és akarjuk. Mert mint üzlet, jobb. Gyorsabb, jobban megfizetik, jobban megtapsolják, jobban érvényesülünk, gyorsabban jutunk elôbbre.

De egy élô lélek, ha ilyen helyzetbe került, egyszer csak rádöbben: jaj, Istenem, mit csináltam?! Mert a hazugságban mindig benne van az, hogy én felülbírálom az Istent. Én jobban tudom. Jobban akarom tudni. Mást akarok csinálni, mint Ô. És ez sátáni. Amikor az Úr Jézus azt mondja, hogy a sátán kezdettôl fogva gyilkos és hazudik, és azért hazudik, hogy ölni tudjon, nem tréfál. Ô ezt látja és tudja.

De vajon akik hallották Ôt, fölfogták-e, mit mond? Fölfogták-e, hogy Ô az Élet ura, azért jött, hogy megmentse a megtévesztett embert. Fölfogták-e vajon?

Nekünk sokszor mentségünk az, hogy megtévesztettek, és észre tudjuk venni az igazság pillanatát, amikor még volna mód a megtévesztettségbôl az igazság felé elmozdulni. És akit csak megtévesztettek, annak az irgalom útja nyitva áll. De aki hazudik, kitartóan hazudik, az szembeszegül az irgalommal. És a legnagyobb hazugság az, amikor valaki Krisztust tagadja. Ebbôl a szempontból a mi világunk nagyon veszedelmes. Mert azok, akik olyan szimpatikusan és olyan behízelgôen tudják hirdetni: ,,Kérem, posztkeresztény világban élünk! Kereszténység?! Elmúlt idô! Egy értelmes, mai, harmadik évezredi ember ilyenekkel nem foglalkozik!'' -- akik ilyeneket hirdetnek, azok hazudnak! Mert pontosan tudják, hogy Ki az, akit tagadnak, és Kitôl akarják elragadni az embert.

Ezért mondta az Úr Krisztus: vigyázzatok és óvakodjatok a báránybôrbe bújt farkasoktól! Óvakodjatok a pásztorként megjelent hentesektôl meg kereskedôktôl.

S nekünk, embereknek megadatott az érzék, hogy fölismerjük: ez a Pásztor hangja, ez meg a mészárosé. Itt az igazságot mondják nekem, itt pedig hazugsággal etetnek. Itt terelgetnek és haza akarnak vezetni, illetve legelôre, forráshoz visznek, amott meg igazában vágóhídra hajtanak. Ezt az ember fölismeri.

A most következô hét, ami az Úr Krisztus szenvedésének a nagy ideje az esztendôben, erôsítsen minket az igazság szeretetében! Növelje bennünk azt az érzékenységet, amelyik a hazugságot fölismeri. Merjünk menekülni a hazugságtól, és keresni és szeretni az igazságot. Önmagunkban is, egymásban is. És mindenekelôtt a mi Megváltó Krisztusunkban! Amen.


Péntek nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Kérünk, Istenünk, jóságos irgalmaddal oldozd föl híveidet, hogy a bûn bilincsébôl, mely gyengeségeink miatt fogva tart minket, kiszabaduljunk. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Jer 20,10--13.

Evangélium: Jn 10,22--42.

Testvéreim! A katolikus Egyház a Szûzanyát mindig ott látja a Megváltó Krisztus mellett. Az Ige megtestesülésétôl kezdve mindvégig, a mennyországot is beleértve.

Ez a mai nap, a virágvasárnap elôtti péntek a magyar hagyományban a fájdalmas péntek, mert a szenvedô Krisztus mellett álló Szûzanyát tiszteljük meg ma azzal, hogy csöndesen körülvesszük és kérjük ôt: ,,Mária! Taníts minket együtt szenvedni a te Fiaddal! Együttérzô szívvel szeretnénk ma megköszönni neked, hogy mindvégig kitartottál a Megváltó mellett.'' -- És ez a katolikus Egyház sajátja. A miénk.

Már az apostolok észrevették azt, hogy a pogányságnak, meg a Krisztusban nem hívôknek az egyik nagy bûne az érzéketlenség. Hogy látták meghalni a Megváltót -- és nem fogadták el! Ahogyan a rablók által félholtra vert ember mellett sorra mentek el az emberek, úgy mentek el a megfeszített Krisztus mellett. Mert a bûn az embernek a szívére jégpáncélt von. Leárnyékolja és megkeményíti. Igazában minden bûn ezt teszi, de fôleg a hitetlenség. Fôleg az az emberi gôg, hogy ,,én jobban tudom ... és én majd megmondom!''

Ebbôl a szempontból ezek az évek, amiket mi élünk, külön veszedelmet jelentenek, mégpedig a jogállamiság miatt. Amire olyan büszkék lettünk. Most már merik sokan mondani, hogy végre 1990-ben, a diktatúra után elérkezett a jogállamiság boldogító korszaka. Igen ám, csak a jogállamisággal együtt jött az a fajta erkölcsi érzéketlenség, hogy amit a jog bizonyít, az van, amit a jog nem bizonyít, az nincs. És ha mondjuk... egy szülô szemeláttára meggyilkolták a gyerekét, és ô látta a gyilkost és megfogta, akkor erre azt mondja a jog: engedd el ôt, neki is van a személyi méltósága, ezért én, a jog, védelmembe veszem, azután majd meglátjuk, mire jutunk; egyelôre azonban legföljebb gyanúsított lehet. S mivel a jogot ki is lehet játszani, elôfordulhat, hogy a gyilkost tisztára mossák, és becsületsértéssel perbe fogják a meggyilkolt gyermek szüleit. Mert amit az igazságszolgáltatás bizonyít, az bûn, amit nem bizonyít, az nincs.

Az érzéketlen szívû ember világa a jog. Isten világa pedig az érzô szívû embereké. Ahol vannak igazságok, vannak gyöngeségek, vannak bûnök és van bûnbocsánat (föltéve, hogy van bûnbánat), és van együttérzés.

Ez az, amit a Szûzanyában mi annyira megcsodálunk, tisztelünk, és amit tôle kérünk! Hogy tanítson minket érzô szívû embereknek lenni. Együttérezni. Aminek persze ott van a hátterében egy rendkívül egyszerû tény és kérdés. Az együttérzô embert ugyanis az indítja, hogy nekem közöm van ahhoz a szenvedôhöz. De amíg valaki nem hisz Krisztusban, addig nagyon szemtelenül és fölényesen megkérdezi: ,,mi közöm hozzá?!'' -- Ez a jogilag még bûnösnek nem nyilvánított gyilkos magatartása: ,,Mi közöm az áldozathoz?!'' -- Ô ölte meg. Mi köze hozzá?!

Az együttérzô szívû ember, a katolikus Egyházban élô ember tudja, hogy: Közöm van Hozzád, megváltó Krisztus. A szomorú közöm a bûnös embervoltom. Az örvendetes közöm, hogy értem szenvedtél, s meg akarsz váltani. És az együttérzésem igazában az elsô jele annak, hogy szeretném, ha a továbbiakban nem gyarapítanám a kínjaidat! Hanem lehetôséget szeretnék adni Neked, az értem szenvedett Krisztusnak, hogy megmutasd rajtam, bennem és általam a Te megváltó erôdet, azt, hogy Te tényleg az Isten Fia vagy!

Imádkozzon értünk a Boldogságos Szûz, hogy legyen halló fülünk! Ahogyan az Úr Jézus mondta: az én juhaim hallgatnak az én hangomra. Meghallják a hangomat, és hallgatnak a szavamra és követnek engem. Segítsen nekünk a Szûzanya követni az Úr Krisztust, aki azt is mondta: én örök életet adok nekik. És aki hozzám tartozik, azt senki ki nem ragadhatja az én kezembôl.

Ezért fontos az együttérzés. Ezért fontos elfogadni a megváltást, mert akkor az ember biztonságban van az emberi jog és az egész világ ellenében.

Adja meg nekünk az értünk szenvedô Krisztus, hogy a szívünk érzô szív legyen Iránta is, a felebarátok iránt is. Hogy a húsvét, ami elôtt állunk, közelebb vigyen hozzá, meg a Szûzanyához, a Fájdalmas Szûzhöz. És ôk segítsenek nekünk, hogy ne növeljük a Megváltó kínjait, hanem örömére legyünk. Amen.


Szombat nagyböjt ötödik hetében

Napi könyörgés

Istenünk, aki szünet nélkül munkálkodol az emberek üdvösségén, de most különösen is elárasztod kegyelmeddel népedet, kérünk, tekints jóságosan választottaidra, hogy akik a keresztségben újra fiaid lettek, érezhessék atyai oltalmadat. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Ez 37,21--28.

Evangélium: Jn 11,45--56.

Testvéreim! Az Úr Krisztus tudta, hogy közeledik az ô órája, ami emberileg nézve egy koncepciós per, ahol a vádlott bármit mond, az ügye elôre el van döntve. A halálos ítélete eleve készen van. Az Úr Jézus ezt tudta, és nem tért ki elôle.

Mint ahogy nem tér ki a mai világ elôl sem. Az Egyházban itt él a Földön, ebben a mai világban. És aki hallgat az Ô tanítására, az egyszer csak személy szerint is ráismer, hogy ugyanaz történik folyamatosan, mint amire itt a nagyhéten mi emlékezünk.

Kaifásnak, az ószövetségi fôpapnak az lett volna a dolga, hogy Isten népét képviselje Isten színe elôtt. De ahogyan föltárul az a kétezer évvel ezelôtti világ, egyre inkább látszik, hogy Kaifás már nem az a fôpap, akinek lennie kellene. Nem azért ô a fôpap, mert az Úr meghívta, mint Áront, hanem megvásárolta a hivatalt a rómaiaktól. A mi fogalmaink szerint ô igazában bankár, aki zseniálisan köti az üzleteit és gyarapszik napról napra, hétrôl hétre.

Maga a húsvéti ünnep is egy hatalmas üzlet volt neki meg a barátainak. Számukra Jézus üzletrontó próféta, aki az ô kereskedôiket és pénzváltóikat kikergette a templom területérôl. Ezt Kaifás nem bocsátotta meg. És amikor a fôtanács utolsó ülésén prófétál, benne nem az évezredes próféciák beteljesedésének fölismerése szólal meg, hanem az a hidegen számító üzletember, aki úgy ítéli, hogy jobb, ha az üzletrontó eltûnik. Jóllehet azt mondja, hogy ,,jobb, ha egy ember hal meg a népért'' -- de neki ahhoz a néphez igazában nincs köze. Nem tudja, hogy az emberiség Fôpapja fölött ítélkezik, utat készít az áldozatnak, amelyben az Isten Báránya mint Fôpapunk értünk, emberekért bemutat egy áldozatot, ahol a pap és az áldozat ugyanaz.

Ez folytatódik az Egyház életében is. Ezért fontos, hogy egy virágvasárnapot meg egy nagyhetet érzékel-e az ember? Fölfogja-e, hogy mirôl van szó? Engedjük-e, hogy amit az Úr Krisztus értünk végigszenvedett, az hasson ránk? Akarjuk-e, hogy részünk legyen abban, amit ünneplünk?

Segítsen nekünk a Szûzanya, akiben láthatóvá vált, hogyan kell az embernek a Megtestesült Ige mellett ott lennie, akkor is, amikor Ô a maga áldozatát mutatja be. A Szûzanya tanúsítja, hogy ott lehet lenni. És abból az áldozatból élet fakad. Akarjuk, hogy ez a nagyhét közel vigyen bennünket a szenvedô Krisztushoz! A megváltáshoz. Hogy itt, ebben a mai világban megváltott emberként tudjunk élni. Amen.


Nagyhétfô

Napi könyörgés

Mindenható Istenünk, miközben napról napra tapasztaljuk gyöngeségünket, kérünk, segíts, hogy szüntelenül új erôt meríthessünk egyszülött Fiad, a mi Urunk, Jézus Krisztus szenvedésébôl, aki értünk föláldozta önmagát, s veled és a Szentlélekkel egységben él és uralkodik, igaz Isten, mindörökkön örökké.

Szentlecke: Iz 42,1--7.

Evangélium: Jn 12,1--11.

Testvéreim! Az idô érleli a dolgokat. Esztendôrôl esztendôre lepereg elôttünk a természetben a rügyfakadástól a termésig az élet folyamata, amibôl persze mi, városi emberek alig-alig látunk valamit. Ezért támadhat az a benyomásunk, hogy az élet stabil, állandó valóság, egyszerûen van. Azután történik egy baleset, és akkor eltörik.

Az élet azonban folyamat. Mégpedig megszakítások nélküli folyamat, hiszen ha megszakadt, akkor az életnek vége van. Ez a testünkre éppen úgy érvényes, mint a lelkünkre. A lelkünkön belül pedig az Istennel való kapcsolatunkra, a vallásosságunkra, a kegyelmi életünkre érvényes. Jó ezt a nagyhét elején meggondolni. Jó megköszönni az elmúlt nagyböjti idôt és bûnbánattal kérni az Atyát, a Fiút meg a Szentlelket, a Megváltó Krisztust meg a Szûzanyát -- kérni ôket, hogy ne haragudjanak a hanyagságainkért, a késedelmességünkért, és segítsenek nekünk tudva és akarva élni az idôvel. És érlelôdni.

Ez a betániai vacsora, amit az evangéliumban nekünk Szent János elmondott, virágvasárnap estéjén történt, hat nappal húsvét elôtt. Délelôtt az Úr bevonult a városába. Azután estére tanítványaival együtt kiment Betániába, ahol Lázár vendégül látta ôket. Voltak már ilyen alkalmak, hogy a Mestert meghívták vacsorára, de ez a vacsora más, mint a korábbiak.

Egyedül az Úr Krisztus tudta, hogy még három, négy estém van itt -- azután elmegyek. A többiek még nem tudják. Csak valamit éreznek. Valamit a szívük sejt, amit ôk meg se mernének fogalmazni. Azt mondja Szent János: Márta fölszolgált. Most már nem áll oda Jézus elé, hogy ,,mondd a nôvéremnek, hogy segítsen!'' Márta már tud úgy szolgálni, hogy a füle ott van Jézusnál, s már megtanulta, hogy ha Jézus jön, akkor mindent annyira elôre el kell készítenem, hogy hallgatni tudjam, amit mond, és közben el tudjam végezni a dolgomat.

Ez az, ami a legtöbbünk érlelôdésének a gyümölcse: megtanulunk úgy szolgálni, hogy közben a fülünk ott tud lenni Jézusnál. És Ô hálás ezért a szeretetért, ami nagyon figyelmes tud lenni, aminek elôrelátónak kell lennie, mert esetleg hetekkel kell elôre gondolni, hogy majd akkor, amikor az a perc jön, készen legyen minden. Egy jó háziasszony így készül a húsvétra: nagycsütörtökre, fôleg nagyszombatra, vasárnapra mindent elôkészít, hogy akkor már tényleg csak egy-két mozdulat és... minden készen van. És a szíve tud figyelni a Megváltóra.

Ott van Jézus mellett Lázár. Aki tudja, hogy ,,nekem a természet rendje szerint most már körülbelül kéthetes halottnak kellene lennem a sírban. És élek! Neki köszönhetem. Neki, aki most itt van, és nem fitogtatja ezt. Nem arról beszél ezen a vacsorán, hogy látod, mit tettem veled, mire voltam képes?! Hanem beszél a mennyek országáról, ahol élet van. Belôle fakadó élet van.'' Lázár egész különlegesen érti, amit Jézus mond. Amit a többiek még csak sejtenek: mi az, hogy Ô az életnek a forrása.

S ott van Mária, a magdalai bûnös nô, a mi Mária Magdolnánk, aki tudja, hogy ez a Jézus tényleg meg tudja bocsátani a bûnöket. Tud erôt adni ahhoz, hogy menj és többé ne vétkezzél. Mária ismeri a megtisztult lélek örömét. S az a kenet, amit most -- Júdás szerint -- elpazarol, a szeretetének csak egy halvány jele, ugyanakkor a Krisztusnak megadja azt a tiszteletet, ami Ôt megilleti.

Az élô lélek így érlelôdik. Megtanulunk hálásnak lenni, megtanulunk figyelemmel szolgálni, és megtanulunk készülni a föltámadásra. A szentmise mindig egy kis kóstolót ad ebbôl, a nagyhéten különösen. Ezért éppen most egy kicsit elengedhetjük a szent fantáziánkat, hogy mi lesz majd akkor, ha föltámadtunk, mégpedig a boldogságra támadtunk föl, és elôször fogunk asztalhoz ülni a Föltámadott Krisztussal, a Szûzanyával, az egész mennyországgal az Atya, a Fiú és a Szentlélek közösségében. Mi az a végsô érettség, amely felé tartunk?

De most, ezekben a napokban igazán ôszinte részvéttel és azzal a becsületes tudattal, hogy közünk van a Megváltó szenvedéséhez, legyünk Vele! Hogy a bûnbocsánat meg az élet, amit Ô ajándékoz, tényleg a miénk lehessen. Amen.


Nagykedd

Napi könyörgés

Mindenható, örökkévaló Isten, kérünk, segíts minket, hogy úgy ünnepelhessük Megváltónk szenvedésének misztériumát, hogy méltók lehessünk bûneink bocsánatára. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 49,1--6.

Evangélium: Jn 12,20--43.

Testvéreim! Az, hogy a szórványban élô görög zarándokok keresni kezdik Jézust, látni akarják ôt, annak a jele, hogy eljött az óra, a beteljesedés, a megváltás órája. Szent János ebben a percben mérleget von, s a mérleg szomorú. Illetve a mérleg arról szól, amit a próféták elôre láttak: megtörtént, hogy az Ige testté lett, a tulajdonába jött, világosságként jött a sötétbe, de az emberek jobban szerették a sötétséget, mint a világosságot. Nem hittek Neki.

Ez vonul végig a történelmen. S amikor Európa meghirdeti a posztkeresztény kultúrát -- mondván: ,,túl vagyunk a kereszténységen... ugyan!'' --, ez azt jelenti, hogy jobban szeretik az emberek egymás dicsôítését, mint az Istentôl származót. Az emberek inkább kiszolgáltatják magukat egymásnak, mint hogy engedelmeskedjenek az élô és éltetni akaró Istennek. Az Egyház látja, hogy kisebbségbe szorult és egyre inkább abba szorul, mert a világ által fölkínált dicsôség az embernek szimpatikusabb. Gyorsabb, hangosabb, látványosabb. Amit azonban Isten ad -- igaz, csöndesebb, s lehet, hogy kívülrôl nem is lehet látni --, az békét ad az embernek. Mert aki hisz a Megváltó Krisztusban, ezért odaadja Neki a bûneit, engedi, hogy elvegye tôle a bûnt és engedelmes, annak a szívében megszületik a béke. Ami onnan fakad, hogy amikor a Szentháromság ránéz egy ilyen emberre, elmosolyodik és azt mondja: ,,Jól van! Küszködsz, csetlesz-botlasz, de ember vagy, aki hallod a szót, érted, és a szíved mozdul.''

Ilyenkor, húsvét táján -- mint karácsonykor is -- nagyon megmutatkozik, hogy kinek mi lakik a szívében. Illetve az mutatkozik meg, hogy van-e az embernek szíve. Megérez-e valamit a megváltó szeretetbôl? Abból az irgalmas mindenhatóságból, amelyik ránéz a bûnösre és azt mondja neki: ,,ha bánod a bûnödet, én nem ítéllek el, de ne felejtsd el, hogy én meghaltam érted''; ezért van hatálya a feloldozó szónak.

Kérjük meg a Szûzanyát, Szent Jánost, meg azokat, akik végig tudták kísérni az Urat a Golgotáig, imádkozzanak értünk! Hogy tudjunk hinni, tudjunk ott lenni az Úr Krisztus mellett. Azt a dicsôséget keresni, amelyik a földbe esô búzaszemé, mely elhal, de amikor jön az aratás, akkor kiderül, hogy ez bizony harmincszoros, hatvanszoros vagy százszoros termést hozott.

És fogadja el a megváltó Krisztus ezt a nagyhetet tôlünk a hitünk, a szeretetünk meg annak jeleként, hogy mi nem egymás dicsôségét keressük, hanem az Övét. Az Istenét. Amen.


Nagyszerda

Napi könyörgés

Istenünk, ki úgy akartad, hogy egyszülött Fiad vállalja a kereszthalált és megtörje a sátán hatalmát, kérünk, add meg nekünk, a te gyermekeidnek, hogy részesülhessünk a föltámadás kegyelmében. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: Iz 62,11. 63,1--7.

Evangélium: Mt 26,14--25.

Testvéreim! Végére értünk a nagyböjtnek. Annak a készületi idônek, amelyik odavezeti az Egyházat a megváltás misztériumához. Ahhoz az irgalmas szeretethez, amelyik mindent tud, mindent lát, és elkészíti a bûnbocsánatot az embernek; azzal, hogy meghal érte.

A megváltás misztériumában válik láthatóvá, hogy Isten hûséges önmagához, és össze tud kapcsolni olyan dolgokat, amiket mi emberek nem tudunk megtenni. A kereszt áldozatában láthatóvá válik, hogy az igazságosság és az irgalom Istennél egy.

Ez az, amit mi emberek nem tudunk összehozni. De nagyon fontos, hogy a saját életünkben megtapasztaljuk, hogy van törvény és a törvényszegés bûn. A bûn pedig jóvátételt követel, mert kárt okoz. Mégpedig olyan kárt, amit a vétkes képtelen helyrehozni. És akkor jön a sértett -- és helyrehozza. Megfizet azért, amit nem ô vétett, hanem vétett az, akit ô szeret. Így öleli át ezt a misztériumot, az igazságosságnak és az irgalmasságnak a találkozását a szeretet. Ebbôl élünk. Nem tudjuk magyarázni, nem tudjuk megérteni. Nem tudjuk fölfogni igazában, hogy mit szeret rajtunk az Isten. Rajtunk, embereken!

Az Egyház tanítja, a szentek mondják, hogy Isten a saját képmását szereti bennünk. Hiszen a maga képére és hasonlatosságára teremtett minket. És mi ezt a képmást nem értjük. Nem fogjuk föl. Talán a végén, illetve majd a mennyországban. Ott igen. A mennyország boldogságát éppen az adja, hogy ki-ki személy szerint érti, hogy ô mennyiben az Isten képe és mennyire az! De amíg itt a földön élünk, ezt nem fogjuk föl. El tudjuk hinni! És a hit sok mindenre rávilágít. A húsvétra is.

Ezért van az, hogy aki ôszintén hívô és katolikus módon vallásos lélek, egészen másként éli meg a húsvétot, mint aki nem vallásos, nem hívô, nem katolikus.

Erôsítse bennünk a bennünket szeretô Isten a hitet! Engedjen a húsvét misztériumához közelebb! Esztendôrôl esztendôre közelebb. És engedje, hogy az életünk végén majd elmondhassuk: Istenem, én most már nem a liturgiában, hanem a tulajdon testem valóságában élem át az irgalomnak meg az igazságosságnak a találkozását a halálomban, a szeretetedben. Hála neked mindenért. Amen.


Nagycsütörtök

Napi könyörgés

Istenünk, a te Szent Fiad az utolsó vacsorán szeretetének és áldozatának emlékezetét hagyta ránk; kérünk, segítsd azokat, akik részt vesznek ezen a szentséges lakomán, hogy meríteni tudjanak a szeretet és az élet forrásából. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a te Fiad által...

Szentlecke: 1Kor 11,23--26.

Evangélium: Jn 13,1--15.

Ma este a harangszó az utolsó vacsora ünnepére hívja a katolikus Egyház gyermekeit. Hétköznap van, de az esztendô nagyhetének köznapja, a nagycsütörtök. Ma este azt a vacsorát ünnepeljük, amely a mi Urunk Jézus Krisztus földi életében az utolsó, de a résztvevôk közül csak Ô és a Szûzanya tudott e vacsora búcsúzó jellegérôl. Ez a vacsora fontos stáció azon az úton, amelyet Jézus beteljesedésnek nevezett, és az is volt.

Jézus egész élete beteljesedés: a megváltásra sóvárgó ember vágyainak és e vágyaknak oly sok reményt adó isteni ígéreteknek a beteljesedése. Nem egyszerûen egy várakozás vége, hanem a reményt ébren tartó próféciák beteljesedése. Ahogyan Szent Máté az evangéliumában fontos részeket azzal zár le, hogy ,,mindez pedig azért történt, hogy beteljesedjék, amit megmondott az Úr a próféta szavával'' (Mt 1,20--23).

De nemcsak próféciák teljesedtek, hanem típusok, elôképek is. Ma azt mondanánk: modellek valósulnak meg teljes egészükben. Az utolsó vacsora nagy elôképe, típusa volt az a húsvéti vacsora, amelyet Izrael fiai az egyiptomból való szabadulás elôestéjén, késôbb évrôl évre ünnepi vacsoraként költöttek el.

A beteljesedés azonban mindig sokkal több, sôt más, mint az elôkép, a modell. Úgy viszonylanak egymáshoz, mint az árnykép a háromdimenziós, színes valósághoz, az elôkép csak árnyéka a beteljesedésnek. Ilyen nagy árnyék--valóság párok: Egyiptom és a bûn hatalma, a kivonulás Egyiptomból és a megváltás, a pászka vacsora és az utolsó vacsora, az átkelés a Vörös-tengeren és a keresztség, a pusztai vándorlás és az Egyház története. Az Úr Jézus az utolsó vacsorán összefoglalja egész életét, s miközben beteljesíti az ószövetségi elôképet, a megváltás áldozatának és annak a menyegzôi lakomának elôképévé teszi, amit ígéretként hagy Egyházára.

Ô a Szolga, aki szelíd és alázatos szívvel kifosztotta önmagát. Letette isteni dicsôségét, hogy az emberek közeledni tudjanak hozzá. Akarta, hogy kívülrôl nézve embernek találják, de bölcsesség, hatalom és erô sugárzott belôle: hangjában a Jó Pásztor szava hangzott, hatalmával megalapította Isten Országát, erejével pedig gyógyított minden betegséget és minden nyomorúságot. Leszállott a mennybôl, hogy az Atya akaratát teljesítse és a vesztébe csábított embert a mennyek országába visszahívja.

E szolgálat csúcspontjára készülvén, mielôtt az elsô szentmisét bemutatta volna, megmosta tanítványai lábát. Amikor Péterhez ér, történik valami, ami mindannyiunknak fontos tanítást hordoz: Péterbôl ôszintén tör ki a tiltakozás, mert ô tudja, hogy közte és Jézus között az ég és a föld különbsége van; a csodálatos halfogás óta (amikor bûnösnek vallva magát kérte: ,,Uram, menj ki tôlem!'') egyre erôsödött benne a felismerést ajádékozó kegyelem, hogy Jézus a Krisztus, az élô Isten Fia. Hogyan történhetne meg, hogy Ô, az Úr mossa meg a lábát. S e tiltakozást Jézus nem cáfolja, hanem kinyilatkoztatásra használja fel: ,,Ha meg nem moslak, nem lesz részed velem'', ha nem engeded, hogy egészen tisztává tegyelek, nem lehet közöd hozzám. Most viszont Péter az ellenkezô végletbe csap át: ,,Akkor ne csak a lábamat, hanem tetôtôl talpig, a fejemet is!'', mert közösségben akar lenni Jézussal, szeretetbôl akarja, hogy nagyon szorosan köze lehessen hozzá.

Ezért hívja össze a Péter sziklájára épült Egyház ma este a gyermekeit. Akik ezt a hívást meghallják és képesek rá, eljönnek a szentmisére, ha nem, otthon lélekben csatlakoznak hozzánk. Együtt vagyunk az Úr oltára körül, mert közünk van hozzá, és akarjuk, hogy ez a szeretetbôl fakadó kapcsolat egyre szorosabb legyen. Úgy legyen. Amen.


Nagypéntek

Könyörgés

Emlékezzél meg, Urunk, irgalmasságodról, és szenteld meg örökkévaló oltalommal szolgáidat, akikért a húsvéti misztériumot kiontott vére által alapította meg Krisztus, a te Fiad, aki Veled él és uralkodik mindörökkön örökké.

Olvasmány: Iz 52,13--53,12.

Szentlecke: Zsid 4,14--16; 5,7--9.

A passió Szt János szerint

Az Úr Jézus tegnap este, elárultatásának elôestéjén összefoglalva a szolgálatát bemutatta az elsô szentmisét. Elôször konszekrált: testévé változtatta a kenyeret, vérévé változtatta a bort, és hálaadással maradéktalanul fölajánlva önmagát az Atyának odaadta tanítványainak: ,,vegyétek és egyétek..., vegyétek és igyatok belôle mindnyájan...'' Tegnapi szentáldozásunk azt jelentette: közünk van a Megváltó Jézushoz, akarjuk, hogy közösségben legyünk Ôvele.

Ma, nagypénteken nincs szentmise. Az egész napot áthatja az emlékezés, a bûnbánat és a hála. Az emlékezés, melyet fájdalmassá tesz a bûnbánat és reménnyel tölt meg a hála. Nekünk ugyanis kétszeresen van közünk a megfeszített Krisztushoz: a bûneinkkel oka vagyunk a szenvedésének, a bûnbánatunkkal célja és tárgya leszünk a szeretetének.

A bûn büntetést von maga után és jóvátételt követel. Ezt minden ember tudja, s ha meg nem rontják, egyet is ért vele. Ha azonban enged a hármas kísértésnek -- az ösztönök, a siker és a hatalom kísértésének --, egy ideig tud közömbösnek látszani, mint akit ez a kérdés nem érdekel; vagy a hatalom révén tud úgy viselkedni, mintha ô kívül állna ezen a törvényen. De sem a lelkiismeret, sem a végsô igazságszolgáltatás elôl nem menekülhet el az ember. Mint ahogy nagyon sok vallás fölismerte, hogy vérontás nélkül nincs bocsánat.

A megváltásra ezért volt szükség, és a mi bûneink okozták a Megváltó szenvedését. Sokan, nagy szentek is elgondolkodtak már azon, hogy vajon az Ige megtesülése megtörtént volna-e akkor is, ha Ádám és Éva nem vétkezik, és nem lép be a világba a bûn és a halál. S arra a következtetésre jutottak és juthatunk mi is, hogy csodálatosan szép lehetett volna a teremtés, az emberiség és a megtestesült Fiú találkozása egy bûntelen világban.

De a világ az ember bûnének követkeményeit viseli, mi emberek pedig bûnösök vagyunk. Ezzel lettünk oka a Megváltó szenvedésének. S ha valaki azt mondaná: ,,Mi közöm a megfeszített Krisztushoz?'', úgy viselkednék, mint amikor valaki a közlekedésben balesetet okozott -- gázolt, vagy elsôbbséget meg nem adva egy másik kocsit karamboloztatott --, s áldozatát cserben hagyva elmenekül. Ha megfogják, míg rá nem bizonyítják a vétkességét, azzal védekezik: mi közöm hozzá?

Közünk van a megfeszített Jézus szenvedéséhez, okai vagyunk. Ennek beismerése bûnbánatot és engesztelô szeretetet fakaszt a szívünkben.

A bûneink mindig engedetlenséget testesítenek meg. Engesztelni, jóvátenni csak engedelmességgel lehet, s a megváltó Jézus maga az engedelmesség. A Fiú örök, szeretô engedelmessége az Atya iránt a Szentlélekben a szentháromságos élet része, s magában foglalja az embert megváltó szeretetet is. A Fiú ezt így fejezte ki: ,,Atyám, az a sok-sok áldozat, amivel az ember kereste a megbékélést, nem volt alkalmas a megváltásra, pedig te, s ezért én is a Szentlélekben akarod, akarom, akarjuk az ember örök életét. Ezért elmegyek, a Szûz méhében testet öltök, hogy megvalósítsam a te szent akaratodat.'' (Vö. Zsid 10,1--18.)

Jézus egész élete, szolgálata, önmaga kifosztása engedelmesség. Teszi, örömmel teszi, mert tudja, hogy az Atya akarja így. János keresztségekor a Jordánnál, a Színeváltozás hegyén maga az Atya tett errôl bizonyságot, amikor kinyilatkoztatta: ,,Ô az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik'', mert engedelmes. Mi el sem tudjuk képzelni azt a bensôséges és állandó közösséget, ami a földön élô Jézus Krisztus embersége és a Szentháromság személyei között volt és van. Pedig Jézus beszélt róla, amikor azt mondta, hogy ,,Én nem magamtól beszélek, azokat mondom el, amiket az én Atyámtól hallottam, és azokat cselekszem, amiket Nála láttam'' (Jn 8,28). Az Olajfák hegyén, tudván mindent, ami reá várt, vérrel verítékezett, s kérte: ,,Atyám, ha lehetséges, múljék el tôlem e kehely, de ne az legyen, amit én akarok, hanem amit te'' (Lk 22,42). Egész pere, megkínoztatása, elítéltetése, keresztútja, a kereszten töltött közel hat órája, mind-mind engedelmességének beteljesedése. Ezt ajánlja föl értünk engesztelô, megváltó áldozatul.

A Miatyánkban pedig megtanított minket is kérni az engedelmességet. Mert ezt kérjük, amikor így imádkozunk: ,,legyen meg a te akaratod'', a te örök atyai akaratod. Itt a földön velem, velünk úgy legyen meg akaratod, úgy tudjuk teljesíteni, ahogy ez az akarat a mennyben, a Szentháromságban él és a mennyek országában maradéktalanul érvényesül.

A keresztnél ott áll Jézus Anyja, a fájdalmas Anya, János, a szeretett tanítvány, Mária Magdolna, akinek sok bûne bocsáttatott meg, mert nagyon szeretett, s a távolban a többiek, akik Galileából kísérték el Jézust. A Szûzanyában tökéletes az engedelmesség. Benne folyamatosan és egyre nagyobb szeretettel élt a ,,legyen nekem a te igéd szerint'', s hatotta át a cselekedeteit. Ô ott, a kereszt alatt állva tökéletesen egy szenvedô Fiával, mindegyikünknél inkább köze van Hozzá, közösségben van vele.

Most, amikor imádással hódolunk a megfeszített Jézus Krisztus elôtt, megcsókoljuk a feszületet, mi magunk is szeretnénk igazán engedelmesek lenni. Szeretnénk, ha a továbbiakban egyre kevésbé lennénk okai a Megváltó szenvedésének, s egyre inkább lehetnénk szeretetének tárgya azáltal, hogy figyelünk rá: odahallgatunk a szavára, és tesszük, amire példát ad. Így legyen. Amen.

NAGY KÖZÖS KÖNYÖRGÉS A KERESZT ALATT

I. Az Egyházért

Szeretteim! Imádkozzunk Isten szent Egyházáért, hogy Urunk és Istenünk áldja meg békével, vezesse egységre és ôrizze meg az egész földkerekségen; nekünk pedig békés, nyugodt életet ajándékozván, engedje, hogy dicsôíthessük Ôt, a mindenható Atyaistent!

Mindenható, örökkévaló Isten, aki Krisztusban minden népnek kinyilatkoztattad dicsôségedet, kérünk, ôrizd meg irgalmasságod mûvét, hogy Egyházad, mely az egész világon elterjedt, szilárd hittel kitartson Neved megvallásában.

II. A Pápáért

Imádkozzunk Szentatyánkért, János Pál pápánkért, hogy Istenünk és Urunk, aki ôt kiválasztotta és a püspökök élére rendelte, ôrizze meg erôben és épségben Egyháza javára, Isten szent népének kormányzására!

Mindenható, örökkévaló Isten, kinek terveihez igazodik minden, hallgasd meg kegyesen kéréseinket és jóságodban ôrizd meg János Pál pápánkat, hogy a keresztény nép, melyet általa Te kormányzol, pápasága alatt gyarapodjék a hitben és a szeretetben. Krisztus, a mi Urunk által.

III. Az Egyházban élô és szolgáló hívekért

Imádkozzunk László püspökünkért, az összes püspökért, diákonusért és a papokért, minden Istennek szentelt testvérünkért és az egész hívô népért!

Mindenható, örökkévaló Isten, kinek Lelke az egész Egyház testét megszenteli és vezérli, kérünk, hallgass meg minket, amikor az Egyházban élôkért könyörgünk, és add meg kegyelmedet, hogy mindnyájan hûségesen szolgáljunk Neked. Krisztus, a mi Urunk által.

IV. A keresztelendôkért

Imádkozzunk a keresztség elôtt állókért, hogy Urunk és Istenünk nyissa meg fülüket a hallásra és tárja ki elôttük az irgalom kapuját, hogy az újjászületés fürdôjében bûneikre bocsánatot nyerve tagjai lehessenek Urunk, Jézus Krisztus Egyházának!

Mindenható, örökkévaló Isten, ki Egyházadat mindig új gyermekekkel áldod meg, gyarapítsd a hitet és a megértést a keresztelendôkben, hogy a keresztség vizében újjászületve fogadott gyermekeid sorába számláltassanak. Krisztus, a mi Urunk által.

V. A keresztények egységéért

Imádkozzunk minden Krisztusban hívô testvérünkért, hogy akiknek cselekedetei igazak, azokat Istenünk és Urunk irgalmával gyûjtse egybe és ôrizze meg Egyházában.

Mindenható, örökkévaló Isten, ki egybegyûjtöd a szétszóródottakat és megôrzöd ôket, kérünk, ügyelj megengesztelôdve Fiad nyájára, hogy akiket megszentelt az egy keresztség, azokat egyesítse az épségben megôrzött hit és tartsa együtt a szeretet köteléke. Krisztus, a mi Urunk által.

VI. A zsidókért

Imádkozzunk a zsidókért is, testvérek, hogy akikhez az Ószövetségben szólt Urunk és Istenünk, azoknak adja meg, hogy gyarapodjék bennük az ô Nevének szeretete és egyre hûségesebben tartsák meg a szövetséget.

Mindenható, örökkévaló Isten, ki Ábrahámnak és utódainak adtad ígéreteidet, kérünk, hallgasd meg Egyházad könyörgését, hogy választott néped méltóvá váljon a megváltás teljességének elnyerésére. Krisztus, a mi Urunk által.

VII. Azokért, akik nem hisznek Krisztusban

Azokért is imádkozzunk, testvérek, akik nem hisznek Krisztusban, hogy a Szentlélek árassza szívükbe világosságát és vezérelje ôket is az üdvösség útjára.

Mindenható, örökkévaló Isten, add, hogy akik nem hisznek Krisztusban, ôszinte szívvel járjanak színed elôtt és rátaláljanak az igazságra; minket pedig, akik gyarapszunk a kölcsönös szeretetben és életed misztériumának mind teljesebb befogadására törekszünk, tégy a világban szereteted egyre hûségesebb tanúivá. Krisztus, a mi Urunk által.

VIII. Az Istenben nem hívôkért

Azokért is imádkozzunk, testvérek, akik nem ismerik az Istent, hogy ôszinte szívvel kövessék lelkiismeretük szavát, és eltalálhassanak Istenhez!

Mindenható, örökkévaló Isten, ki arra teremtettél minden embert, hogy vágyakozzék utánad, keressen téged, és Rád találva nyugalmat találjon Benned, add kérünk, hogy minden ember megértse atyai jóságod jeleit és a benned hívôk tanúságtételét, és megvallhassanak téged, egyedül igaz Istent, az egész emberiség Atyját. Krisztus, a mi Urunk által.

IX. A világi vezetôkért

Imádkozzunk az államok vezetôiért, testvérek, hogy Urunk és Istenünk akarata vezérelje szívüket és lelküket mindannyiunk igaz békéjére és szabadságára!

Mindenható, örökkévaló Isten, kinek kezében van az emberek szíve és a népek jogrendje, tekints jóságosan mindazokra, akik a hatalom birtokában vezetnek minket, hogy ajándékodból az egész földön békében, biztonságban és jólétben élhessenek a népek és szabadon gyakorolhassák a vallásukat. Krisztus, a mi Urunk által.

X. A szenvedôkért

Imádkozzunk, testvéreim mindenható Atyánkhoz mindnyájunkért, akik e világban élünk, hogy tisztítsa meg a világot minden tévedéstôl, szabadítson meg a betegségektôl, oltalmazzon meg az éhínségtôl, a börtönöket nyissa meg, a bilincseket oldja le, az útonlévôknek biztonságot, a távollévôknek szerencsés hazatérést, a betegeknek egészséget, a haldoklóknak pedig üdvösséget adjon.

Mindenható, örökkévaló Isten, ki a szomorúak vigasztalása és a szenvedôk erôssége vagy, kérünk, jusson színed elé azok kérése, akik szorongatásukban hozzád kiáltanak, hogy a bajból kiszabadulva mindnyájan örömmel láthassák, irgalmad velük volt nyomorúságukban. Krisztus, a mi Urunk által.

Zárókönyörgés

Mindenható, örökkévaló Isten, aki Krisztusod szent halálával és feltámadásával újjáteremtettél minket, kérünk, ôrizd meg bennünk irgalmasságod mûvét, hogy e misztériumban részesülve kitartsunk odaadó szolgálatodban. Ugyanazon a mi Urunk, Jézus Krisztus által.


1. vasárnap. Általában a konferenciabeszédrôl és a böjtrôl

Elsô este március 4-én,

Nagyböjt elsô vasárnapján

Testvéreim! A hirdetés úgy szólt, hogy ,,a vasárnapi szentmiséket konferenciabeszéd követi: Embernek lenni a harmadik évezred elején címmel''.

Mielôtt rátérnénk e témára, vagyis megvizsgálnánk, hogy mit jelent ez: embernek lenni a harmadik évezred elején, s hogy miért kérdés ez a harmadik évezred elején, elôször magát a konferenciabeszéd mûfaját kell kicsit tisztáznunk. A mi évtizedeinkben ugyanis, és napjainkban is, sokat lehet hallani konferenciákról -- tudományosról is, békekonferenciáról is, ilyenrôl is, olyanról is --, s nem biztos, hogy jól értjük ezt a szót: konferenciabeszéd akkor, amikor az az Egyházban hangzik el, fôleg amikor templomban hangzik el.

I. A konferenciabeszédrôl

1. A mûfaj

A konferenciabeszéd igehirdetô mûfaj. Azaz nem tudományos elôadás, hanem igehirdetés. Az igehirdetés pedig mindig azt jelenti, hogy az Isten üzenetét adja át az Egyház mint az igehirdetéssel megbízott intézmény. Ezt azért jó tudni, mert a konferenciáról az embernek egyébként az jut eszébe, fôleg ha vett részt már konferencián, hogy tízen, húszan, ötvenen -- attól függ, mekkora a rendezvény -- összejönnek és elmondják egymásnak az adott témára vonatkozó eredményeiket. Öt percben, tíz percben, tizenöt percben mindenki leteszi a maga eredményét vagy a maga véleményét, s a végére kialakul valami összkép a résztvevôkben.

Az igehirdetés nem ez. Az igehirdetés az Isten igéjét közvetíti. Különféle formákban teszi ezt, s közülük az egyik a konferenciabeszéd.

Az igehirdetés alapformája a prédikáció, mellyel küldetéssel bíró emberek hirdetik az evangéliumot, kisebb-nagyobb részletkérdéseit magyarázzák -- mit jelent az Isten szó, mit jelent hinni, mit jelent az Egyház, mit jelent ez vagy az a fogalom. De ami elhangzik, az azért hangzik el, hogy az Egyház adott közössége erôsödjön. Ha ez a prédikáció missziós területen hangzik el, akkor valami alapvetô tájékoztatást ad a katolikus hitrôl.

A prédikáció sajátos formája a homília, ami a liturgiához kötôdik, legtöbbször a szentmiséhez. A homíliában az evangélium, illetve az olvasmányként elhangzott szentírási rész vagy a liturgiában ünnepelt misztérium kerül kibontásra azzal a céllal, hogy a jelenlévôk a konkrét liturgikus cselekményben -- keresztelésen, bérmáláson vagy a szentmisén -- elmélyültebben tudjanak részt venni. A homíliának sajátos adata, hogy csak fölszentelt diákonus, pap vagy püspök mondhatja. Ennek oka, hogy a homília egész szorosan a liturgiából indul ki és a liturgiához vezet; a liturgia végzése pedig fölszentelt, Istentôl küldetést kapott személyek feladata.

További igehirdetô forma a hittanóra, az óvodások hittanjától kezdve az egyetemista hittanig bezárólag. Ennek az a sajátossága, hogy a hitünkkel kapcsolatos ismereteket nagyobb idôszakokra -- rendszerint tanévekre vagy tanévek felére -- elosztva és tervezve rendszeresen taglalja, a legapróbb kérdéseket is boncolgatja, és visszakérdez. Egy rendes hittanóra ugyanis arra is való, hogy kiderüljön, a korábban elhangzottakból mennyi ragadt már meg a tanulók szívében.

2. A konferenciabeszéd történeti elôzményei

A konferenciabeszéd az említett mûfajok mellett és azokkal együtt az igehirdetés része. Az Egyház történetét nézve elsô pillantásra úgy tûnik, nagyon fiatal mûfaj. Úgy tûnik, hogy a 18. század végén jelent meg, Franciaországban. Mégpedig azért, mert a lelkipásztorok, püspökök, papok egyszer csak megérezték, hogy a hit nélkül gondolkodó filozófia, filozófusok megpróbálják elhódítani Istentôl a gondolkodó hívôket, az ún. ,,intelligenciát''. A történelem folyamán már sokszor elhangzott jelszó újra megszólalt: ,,a felvilágosult, modern gondolkodó természetesen nem hisz! A hit való a gügyéknek, az ilyeneknek-olyanoknak, mindenesetre egy gondolkodó ember nem hisz!'' Az egész nagy Enciklopédia, melyet Franciaországban az 1760-as, 70-es években írtak és tömegével terjesztettek, ennek volt a nagy fegyvere: ember olvasd és lásd meg, ha gondolkodol, akkor ilyen kérdések, hogy Isten, meg Egyház, bûn, vezeklés... hát kérem, egy modern enbernek ez nem való!

Erre válaszul szólaltak meg nagyok -- a francia irodalomtörténetnek is a nagyjai ezek a püspökök és papok --, akik nem a szentmisében, hanem a szentmisétôl függetlenül elôadásokat, konferenciabeszédeket hirdettek, mondván: emberek, akit érdekel még az igazság, az jöjjön és hallgassa meg, mit tanít az Egyház errôl vagy arról a kérdésrôl, amit a napilapok éppen szellôztetnek.

Ebbôl következôen a konferenciabeszéd eredetileg rendkívül aktuális. Mai szóval azt mondanánk, hogy azonnal válaszol a kor és a mindennapok kihívásaira; régen azt mondták, hogy a támadásokkal szemben az Egyház tud védekezni. Halljátok meg, és akinek van füle, az meghallván az Egyház tanítását -- az Egyház ilyenfajta tanítását -- a saját gondolkodásában fûzze tovább a gondolatmeneteket, és jöjjön rá, hol vannak a csúsztatások a világ hitellenes állításaiban, hol vannak a hazugságok azokban a vádakban, amelyekkel a hitet és a hívôket támadják.

Mindazonáltal jó tudni, hogy ez a fölismerés és ez a reakció a tanító Egyház részérôl nem a 18. század szülötte. Hanem az elsô századokban már ott vannak az egyházatyák között az apologéták, akik ezt csinálták szóban is, írásban is: válaszoltak a vádakra, melyek alapján a keresztényeket az üldözések periódusaiban letartóztatták, bebörtönözték, megkínozták, kivégezték. Ezeket a vádakat az apologéták egyenként szemügyre vették és megcáfolták, részben a hívôk számára is. Nem egy apologéta vette a bátorságot, s a védôbeszédet -- amivel a vádakat sorról-sorra cáfolva bizonyította a keresztények ártatlanságát -- eljuttatta a császárhoz, aláírással. És közben tudta, hogy ezzel önmagát, ha éppen üldözés van, életveszélynek teszi ki. Ez a vonás a konferenciabeszédben kicsit mindig jelen van.

De nem az apologéták adják a konferenciabeszéd egyetlen elôzményét. Amikor a 16--17. században, a reformáció évtizedeiben belülrôl érte a tanító Egyházat a nagy vád, hogy ,,meghamisítottad az evangéliumot!'', ,,elárultad az evangéliumot!''-- s e vád elsôsorban a római pápának meg a bíborosoknak, a püspököknek, papoknak, szerzeteseknek szólt --, akkor egyetemeken is, adott esetben városi önkormányzatok dísztermeiben ún. disputákat rendeztek. Ezeken egy katolikus meg egy protestáns, legtöbbször egy jezsuita meg egy protestáns pásztor nyilvánosan vitatkozott. Mindegyik elmondta a maga érveit, és az Egyház védte az igazságot, védte az igaz Egyházat. De nemegyszer megesett, hogy a disputában a katolikus fél gyôzött, és még aznap éjszaka orvul meggyilkolták. Azaz a konferenciabeszéd nem veszélytelen mûfaj.

3. A konferenciabeszéd sajátosságai

Van a konferenciabeszédnek néhány jellemzôje a többi tanítási formákkal szemben, vagy azok mellett:

Az elsô, ami föltûnik, a hossza. A hosszúság, amit a hallgatók ismételten kifogásoltak a prédikációknál, nemcsak napjainkban. Az 1910-es, 20-as évektôl lehet hallani a hívôk részérôl ilyeneket: ,,Tisztelendô úr, tudja-e, hogy amit a tizedik perc után mond, teljesen pusztába kiáltó szó, arra már senki nem figyel oda, arra már mindenki alszik! Törekedjen arra, hogy tíz percen belül maradjon a prédikációval, a homíliával!'' -- Ehhez próbálunk is ragaszkodni. Ezzel szemben a konferenciabeszéd természete szerint hosszabb. Idô kell ahhoz, hogy egy konkrét kérdésre összegyûjtse az elôadó mindazt, ami vádként éri az Egyházat, azután föl tudja sorakoztatni a vádakkal szemben a védelem érveit.

A második sajátosság, hogy a konferenciabeszédnek általában nincs konkrét gyakorlati következménye. A közvetlen célja az, hogy aki végighallgatta, akinek volt türelme megvárni a végét, az vigye tovább a szívében a hallottakat, esetleg újra gondolja végig, s boncolgassa tovább a saját tapasztalatai szerint a kérdést, amirôl szó volt.

4. A konferenciabeszéd Magyarországon

Nálunk Magyarországon ez a mûfaj -- legalábbis amennyiben ezt irodalmilag követni, meg a helyi hagyományból tudni lehet -- éppen idén száz esztendôs. Prohászka Ottokár volt ugyanis az, aki -- akkor még nem mint püspök, hanem mint egyetemi tanár -- megérezte az 1890-es évek folyamán ugyanazt, amit száz évvel korábban a franciák éreztek. Jelszó lett, hogy aki Darwint olvasta, aki a természettudósok sziporkázó eredményeit kicsit is szimatolja, aki látja az ipar csodálatos kibontakozását, az ugyebár tudja, hogy az Egyház nyugodtan becsukhatja kapuit, egyszerûen nincs jövôje. Különben is, a pápai államot fölmorzsolta Itália, a pápa a Vatikán foglya, itt egy-két püspök meg egynéhány pap még egy darabig csinál valamit, de az értelmes, modern ember tudja, hogy a századfordulóra itt híre-hamva nem lesz a katolikus Egyháznak.

Tôlünk nyugatra ez a kultúrharcnak nevezett szekularizációs folyamat nagyon drasztikusan zajlott. Olyan államosítási hullámok futottak végig Németországon, Franciaországon, Itálián, hogy az Egyháznak szinte semmije nem maradt. A szerzeteseket szétkergették, kolostoraikból kórházat, hivatalt csináltak, iskoláikat államosították. Valóban úgy tûnt, hogy a modern nyugati államhatalmak -- még a korábban katolikus államok is -- egymás után egyszerûen szétmorzsolják a katolikus Egyházat.

Ebbôl nálunk annyit lehetett érzékelni, hogy az 1893--94-es években a képviselôházak egymás után szavaztak kérdésekrôl, melyek a katolikus Egyházat és a többi keresztény közösséget is a szív mélyéig érintették. Szavaztak a keresztelés kérdésérôl, hogy melyik közösségnek van joga keresztelni és kit, s fôleg szavaztak és döntöttek a házasság fölbonthatatlansága kérdésében. 1894-ben törvénybe iktatták: az Egyház mit csinál a házassággal, az az ô dolga, de az állam csak azt a házasságot ismeri el, amit anyakönyvvezetô elôtt kötöttek a polgármesteri hivatalokban, és ez a házasság fölbontható. A jogászok feladata, hogy néhány hónapon belül dolgozzák ki a bontóperek technikáját -- s ezt ôk meg is csinálták.

Ezekben az években érzékelte Prohászka Ottokár, hogy itt igazában az intelligencia, az értelmiségiek hite szenved el olyan támadásokat, amikre ha az Egyház föl nem hívja a figyelmet, az értelmiséget a hiúságánál fogva ki lehet vinni az Egyházból. És akkor 1901 -- tehát pont száz éve! -- nagyböjtjére ide, az Egyetemi templomba Prohászka konferenciabeszéd-sorozatot hirdetett, mondván, hogy a nagyböjt folyamán hetenként egyszer -- akinek van füle, hallja meg -- várom a férfiakat! Mégpedig az értelmiségi férfiakat! Konferenciabeszéd formájában szeretném ôket felvilágosítani, hogy mik azok a tévedések, amiknek áldozatul eshetnek, vagy már estek, s mik azok a hazugságok, amikkel az Egyházat támadják.

Prohászka 1901-tôl 1927-ig, 26 éven át, nagyböjtrôl nagyböjtre tartotta ezeket a konferenciákat. Mindig az éppen aktuális bajokra reflektált, segítette a gondolkodó férfiakat, hogy akármilyen munkahelyük is van, észnél legyenek, és el ne veszítsék azt a világosságot, amit Krisztus pontosan ezekre az aktuális kérdésekre gyújtott. Ô is tudta, hogy nem veszélytelen ügy, amit csinál. Támadták is. De az utolsó leheletéig fontosnak tartotta a munkát. 1927 áprilisában, ezen a szószéken, egy ilyen beszéde közben érte az agyvérzés, ami halálát okozta.

De akkor már itt volt Tóth Tihamér, a szeminárium rektora, aki fölismerte a rádió hatalmas lehetôségét: veszedelmét is, elônyeit is. Amikor átvette a stafétabotot, erre a szószékre mikrofont szereltetett, s el tudta érni, hogy az ô prédikációit a rádió vasárnapról vasárnapra közvetítse innen.

Azután amikor ô is elment, a nyomába lépett Sík Sándor, aki a háborút közvetlen megelôzôen és a háborút követôen, vasárnapról vasárnapra délben egy-egy órát beszélt. Persze ô mint költô kicsit másként, mint mondjuk Tóth Tihamér, de az alapmûfaj, a konferenciabeszéd megmaradt.

Majd jöttek az ötvenes évek, amikor a tanító Egyháznak hallania kellett, hogy bár az Egyháznak jövôje nincs, ha meg akarja érni a temetése napját, akkor legyen olyan kedves és nagy ívben kerülje el a politikát. Ami magyarul azt jelentette, hogy az Egyház legyen szíves nagy ívben kerülje a konkrét, aktuális napi bajok elemzését, mert az pártunk és kormányunk ideológiája által kézben van tartva, és vezetésükkel megyünk a Paradicsomba.

Ez nagyon kemény dolog volt. Idôsebb kollégák meséltek ezekrôl az idôkrôl, és az ember ma nem hiszi el, micsoda veszedelemmel járt, ha a szószéken a pap egy-egy konkrét kérdést mert érinteni! Pedig ôk börtönbe is kerültek érte, tehát valóság volt. Ebbôl következôen az 50--60--70-es évek konferenciabeszédei kicsit átalakultak. Két nagy professzor vállalta ezt a terhet: Szörényi Andor, a Szentírás tudósa, meg Gál Ferenc atya, a dogmatikus. Kb. tíz évig, megosztva -- az idôsebbek talán emlékeznek is rá -- az ádventi konferenciabeszédeket Szörényi professzor úr, a nagyböjtieket Gál atya tartotta, a következô évben esetleg fordítva. Tájékoztattak a szentírástudománynak meg a dogmatikának a legfrissebb eredményeirôl, ami rendkívül fontos volt, és újdonságokat lehetett hallani azokban az években, amikor sem Rómával, sem Nyugat-Európával nem volt a magyar egyháznak szellemi kapcsolata. Lelki kapcsolat volt, mert az imádságot nem lehet befolyásolni, de szellemi kapcsolat nem volt. Ôk a konferenciabeszédeken keresztül csatornát jelentettek, amin át újra meg újra tájékozódni lehetett.

Azután a 60-as évek közepén, amikor meghalt Szörényi professzor, Gál Ferenc atya egyedül vállalta ezt, és vagy húsz éven át ádventrôl ádventre, nagyböjtrôl nagyböjtre tartotta ezeket a konferenciákat. Ô, aki itt nyugszik ennek a templomnak a kriptájában.

Most pedig itt vagyunk mi, ezzel a feladattal: konferenciabeszéd a nagyböjti idôben. Nem veszélytelen a mûfaj ma sem, mert témáért nem kell messzire menni, a téma az utcán hever a plakátokon; elég belehallgatni egy rádiómûsorba vagy a televízió Hét c. mûsorába. Sorjáznak azok az égetô kérdések, amik fölvettetnek, de megoldás nincs. Vagy olyan megoldások vannak, amire egy keresztény gondolkodó ember azt mondja: hát nem tudják, hogy nem szabad lopni? Vagy miután félórán keresztül taglalnak egy kérdést: nem tudják, hogy van ilyen alaptörvény: ne ölj!? -- Nem tudják, legalábbis eljátsszák azt, hogy nem tudják.

Ennek klasszikus esete az elmúlt napokban az a nôvér, aki eutanáziát csinált. Elhangzik, hogy ,,ô már letartóztatásban van, de kérem, azt ugye tetszenek tudni, hogy ha ott van harminc halott és ez a nôvér azt mondja én öltem meg ôket, ez mind nem jelent semmit!'' Ezek után nyomozóknak, orvosoknak, boncnokoknak, jogászoknak el kell indulniok és be kell bizonyítaniok, hogy igenis, ez a nôvér bûnös. Holott ô maga megvallotta. Ez azonban nem számít!

Ez ragyogó konferenciabeszéd-téma lenne, mely olyan kérdéseket vet föl, melyek egy keresztény gondolkodó számára egyrészt fölháborítóak, másrészt érthetetlen, egyáltalán hogyan merülhetnek föl kérdésként. Annak is nyomába lehetne eredni, hogyan alakulhat ki egy olyan hivatalos, jogászi vélemény, melynek képviselôje, úgy tûnik, sohasem hallott arról, hogy Mózesnek az Úr a Sínai-hegyen átadta a Tízparancsolatot. Hogy lehetséges ez? Na, de ha egy konferenciabeszéd ezt a kérdést kezdené boncolgatni, semmi biztosíték nincs arra, hogy holnap nem jön egy telefon: ,,Uram, önt én bepereltem. Miért? Becsületsértésért. Hogy-hogy? Hát ön rólam beszélt. Magáról? Igen, rólam. Mikor? S kezd idézni a maga szempontjai szerint. -- A konferenciabeszéd tehát ma sem veszélytelen.

De nincs is sok értelme olyan ellenféllel szemben kardot rántani, aki nincs jelen, illetve aki a pástot, amin meg kellene vívni, letagadja, s amikor arra kerülne a sor, hogy kezdôdik az asszó, akkor ô elkezd sikoltozni, mondván, merényletet követnek el ellene! Pedig csupán egy törvényes, teljesen szabályos asszót kellett volna megvívni, aminek ô nem ad helyet.

II. A nagyböjtrôl

Éppen ezért most, ezekkel a konferenciabeszédekkel a parttalan viták helyett a húsvétra tekintve, hittel akarunk körülnézni életünkben, az Egyházban, az idôben. Abban szeretnénk segíteni, hogy a mai világ híreit hallgatván, történéseit látván ne a puszta fölháborodás ébredjen föl bennünk, hanem az értelmes, gondolkodó ember józan ítélete -- mely észreveszi az álnokságot, fölismeri a ragyogó mondatsor mögött a szándék hamisságát, a felelôsség kikerülését -- a másik ember iránti felelôsség és szeretet gyarapodásához vezessen. Az ember ugyanis ott kezdôdik, ahol tud felelôsséget vállalni a dolgaiért; önmagáért is, övéiért is. Embernek lenni a harmadik évezredben sem lehet másképp.

Ezért most az elsô témánk maga a nagyböjt. Az a szent negyven nap, amire a világ oly sok kifogással reagál: Nem veszi észre az Egyház, hogy réges-régen idejét múlta? Ki beszél ma arról, hogy az esztendôben van ádventi idô, meg nagyböjti idô, meg húsvéti idô? Ez réges-régen túlhaladott ügy. Az idô a miénk -- a jelszó: ,,bármikor bármit'' --, tehát az idôt ne tessék tagolni! S ráadásul az Egyház a nagyböjtben az embereknek nemcsak tanácsol, hanem parancsol: ,,Ne táncolj, ne járj diszkóba, ne tarts olyan menyegzôt, mely három napos mulatással jár. Ne egyél húst, tartsál szigorú böjtöt!'' Micsoda dolgok ezek? Nem veszi észre az Egyház, hogy erôszakot követ el? Embertelen! -- mondja a világ. Ha kicsit cinikusabb, akkor a világ azt mondja: az Egyház nem veszi észre, hogy a kisember állandó nagyböjtben él? Sôt az idôsebb nyugdíjasok talán állandó szigorú böjtben élnek! Nem veszi észre az Egyház, hogy tulajdonképpen gúnyolódik, amikor a böjtrôl prédikál? Amikor az öreg, 60--80 éves nyugdíjasnak azt mondja, hogy napjában egyszer lakhatsz jól: nem tudja az Egyház, hogy kérdés, egyáltalán napjában jól tud-e lakni egyszer?

Az Egyház mindezt tudja, és mégis meg meri hirdetni a nagyböjtöt. Meri mondani, hogy ,,testvérek, most következik negyven nap, amikor a böjtölô Jézus Krisztus nyomában járva bizony megpróbáljuk magunkat fékre fogni. A nagyböjtben itt van két szigorú böjti nap, a hamvazószerda és a nagypéntek, vannak a péntekek mint hústilalmi napok, s az egész nagyböjt egy kicsit csöndesebb idôszak, mint általában az esztendô napjai.'' Az Egyház meri ezt meghirdetni, azért, mert van története, és ôrzünk olyan kincseket, melyek ezt indokolják.

1. A katekumenok böjtje

Az Egyház tudja, hogy a kezdetek kezdetén, a Krisztus utáni elsô századokban ez a húsvét elôtti negyven nap egyetlen nagy, szentségi elôkészület volt, mégpedig két vonalon. Ez a negyven nap egyrészt a keresztségre, másrészt a bûnbocsánatra készített elô. Akik úgy érezték, ,,én hiszek a megváltó Krisztusban, és az Egyházhoz akarok tartozni'', egyszer csak bezörgettek egy püspökhöz vagy egy paphoz, illetve üzentek a püspöknek, hogy ,,szeretnék megkeresztelkedni''. Ezek a keresztségre vágyódó katekumenok az elôkészületi idejük utolsó negyven napját, a nagyböjtöt intenzív elôkészületben -- nagyon intenzív kurzusként, ahogyan ma mondanánk -- töltötték. Szinte minden hétre volt valami nagyon fontos lépésük a lelki készülôdésben, aminek a végén, nagyszombat éjszakáján megkeresztelték ôket. És ôk tudták, hogy amikor engem megkeresztelnek, akkor a korábbi életemet elveszítve én meghalok a bûnnek, és új életre támadok; a föltámadott Krisztus életére az Egyház közösségében.

Ezt a többiek is tudták. Éppen ezért a már megkereszteltek közössége -- tehát nemcsak a leendô keresztszülô, akire rábízták a katekument, hogy tanítsa ôt keresztényként élni -- a legapróbb részletéig bemutatta és tanította ezt az új életet: hogyan lehet keresztényként élni Rómában, a gladiátorjátékok világában (amely játékot, ha keresztény vagy, kerülnöd kell); ha házasságban élsz, ezután így meg így kell viselkedned -- és jöttek a konkrét, apró teendôkkel kapcsolatos tanácsok. Az egész keresztény közösség, az a 30, 50, 200 ember drukkolt ezeknek a jelölteknek, és imádkozott értük. Hiszen már ismerték ôket, és velük együtt mentek végig ezen a negyvennapon. És velük együtt örvendeztek, mert ezekben a keresztelendôkben azt látták, hogy az idô múlik és Krisztus kegyelme nem apad el. Sôt egyre bôvebben árad.

2. A bûnbánók böjtje

Az elôkészület másik vonulata a megtérô nyilvános bûnösöké volt. Azoké, akik olyan bûnöket követtek el, amivel kizárták magukat az Egyház közösségébôl. Az ôsegyház ugyanis halálosan komolyan vette, hogy aki gyilkol, aki megtagadja keresztény voltát, vagy aki megpróbál kétkulacsos formában bálványokat is imádni, meg keresztény is lenne, nem tagja Krisztus Egyházának, jóllehet meg volt keresztelve, végigment a katekumenek iskoláján, de megtagadta a hitét. Ugyanakkor az Egyház azt is hirdette, hogy a bûnbánók számára van bocsánat: ha megbánják bûneiket, az Egyház visszafogadja ôket.

Ezeket, akik nyíltan megtagadták a hitüket, ha üzentek, vagy zörgettek a püspöknél vagy a papjuknál, mondván, bánom amit tettem, az Egyház a nyilvános bûnbánattal végigvitte a nagyböjtön, hamvazószerdától nagycsütörtökig; majd a püspök nyilvánosan föloldozta és visszafogadta e nyilvános bûnbánókat. Ezután újra áldozhattak, jeléül annak, hogy ismét teljes jogú tagjai annak a közösségnek, melybôl a bûnük miatt kiestek.

3. A mi nagyböjtünk

A nagyböjt, mely mindegyikünket bekapcsol az Egyház egészébe, ennek az emlékezete, ezért meri az Egyház újra meg újra meghirdetni. Az Egyháznak ma is vannak keresztségre készülôdô tagjai, mifelénk is. Újra egyre több a felnôtt, aki megtér és jelentkezik, hogy szeretne megkeresztelkedni.

Elsô pillantásra úgy tûnik, hogy nyilvános bûnösök nincsenek. Tényleg nincsenek? Hányan vannak, akik bizony nyilvános bûnösök, de egyelôre nem vallják be, vagy még nem is tudják. Egyelôre még élvezik azt a nagyobb darab kenyeret, amit ezért kaptak vagy kapnak. Azt a nagyobb hatalmat, amit éppen emiatt gyakorolhatnak, azt a nagyobb dicsôséget, azt a több sikert, amit épp amiatt arathatnak, mert megtagadták katolikus keresztény voltukat. Nem kell nagyítóval keresgélni országszerte. Az ember kicsit körülnéz, s egykettôre talál olyanokat, akiknek megtérésre volna szükségük. Az Egyház pedig könyörög értük, fôleg azokért, akiknek szívében már mocorog a fölismerés: ,,lépre mentem, megfogtak, én már régen nem azt csinálom, amit szerettem volna, nekem már régóta diktálnak. Igaz nagyobb a kenyerem, nagyobb a hatalmam is, egyelôre még nagy a dicsôségem is, de az emberségemben valami mély sebet kaptam. Már nem vagyok az, aki, mondjuk, tíz évvel ezelôtt -- mielôtt ezekbe a bûnökbe belekeveredtem -- voltam!''

Egy élô lélek ilyesmiket látva mindig önmagára is reflektál, mégpedig egyrészt hálával: ,,Uram Istenem, engem 15, 20, 60, 70 évvel ezelôtt megkereszteltek, és élhetem a kereszténységemet!''; másrészt istenfélelemmel: ,,Vajon mennyiben vagyok felelôs én azért, aki a fal túlsó oldalán a szomszédom, és elcsatangolt?!''

A mi nagyböjtünkben ez a három nagy vonulat van: imáinkkal, önmegtagadásainkkal, jócselekedeteinkkel kísérjük azokat, akik keresztségre készülôdnek, illetve azokat, akiknek megtérésre van szükségük, de úgy igazán. Nagyböjtöt tartunk önmagunkért, a mulasztásainkért, figyelmetlenségeinkért, azokért a dolgokért, amikért a Szentatya tavaly nagyböjt elsô vasárnapján nyilvánosan bocsánatot kért, az Egyház gyermekeinek bûneiért.

Ôvele fejezem be, aki az idei nagyböjtre küldött üzenetében (lásd a függelékben) arról beszél, hogy ennek a világnak sok baja van. Ha ô tartana konferenciabeszédet, valószínûleg a bocsánatkérésrôl és a megbocsátásról tartaná. Errôl ír, mondván, hogy ha a világ békét akar és a bajai orvosságát meg akarja találni, akkor mindenekelôtt és mindenkinek meg kell ismerkednie a bocsánatkéréssel és a megbocsátással.

Nem házi feladatul mondom, de jó lenne, ha a Szentatya üzenetét elolvasnánk. A következô vasárnapokon ugyanis újra meg újra hivatkoznom kell majd azokra a dolgokra, amiket a Szentatya mond, hogy a kihívásokra, melyekkel nap mint nap találkozunk, olyan választ tudjunk adni, amely az Úr Krisztustól való és katolikus. Amen.


2. vasárnap. A böjt és az ember

Második este március 11-én,

Nagyböjt második vasárnapján

Testvéreim! Ezen a második nagyböjti estén a konferenciabeszédünknek az a kérdése, hogy vajon a böjt jelent-e valamit emberségünk szempontjából? Jelent-e valami segítséget ahhoz, hogy emberek legyünk, és emberek maradjunk a harmadik évezred elején?

Mert a böjttel kapcsolatban nemegyszer ellenérzések támadnak, még hívô katolikusok lelkében is. Fölvetôdnek ilyen kérdések, hogy ,,Nincsen elég bajunk? Még ez is!?''; vagy az idôsebbek lelkében fölmerülhetnek nagyon keserû tapasztalatok arról, hogy ,,kísérleteztem én a nagyböjttel, s akkora csôdbe jutottam vele, hogy jobb lett volna nem is hallanom róla''. Vagy a világ kinevet minket: ,,Ezek nem normálisak. Ahelyett, hogy élnének az élet lehetôségeivel és leszakítanák a mindennapok virágait, ezek hamut hintenek a fejükre! Nem normálisak!''

1. Mi a böjt?

Elôször is próbáljuk meg körüljárni, mi az, hogy böjt. Mi az, amit eleink, amikor a nagyböjtöt magyarul elnevezték, megragadtak ebben a 40 napos idôszakban. Mondhatták volna ugyanis, hogy ez ,,a sok szentmise idôszaka'', vagy mondhatták volna, hogy ez ,,a sok imádság idôszaka''. De nem, ôk a böjtöt ragadták meg benne. Ez a negyven nap a ,,nagy böjt''. Annak ideje ez, amikor az Egyház merte parancsolni, és most is igazában meri parancsolni a híveinek, hogy ,,aki élni akar, és aki a Húsvéthoz úgy akar megérkezni, hogy abban része is legyen, s messzebbre tekintve, úgy akar föltámadni, hogy boldog legyen, az most hallja meg a parancsot, és a böjtöt vállalja magára''. A böjtöt, amit ha az ember meghatározni akar, valami olyasmit sejt lényegében, hogy ez a koplalás egyik formája: kevesebbet ehetek, vagy egyáltalán nem ehetek; vagy megmondják nekem azt, hogy hányszor és mit ehetek, hogy hányszor lakhatok jól, illetve jóllakhatok-e egyáltalán. A köznyelvben ezt úgy szoktuk mondani, hogy koplalás, és valóban az. De önként vállalt koplalás. Önként vállalja magára az ember, hogy most nem eszem annyit, mint máskor, vagy nem azt eszem, amit máskor szoktam enni vagy inni.

A böjt nem diéta

Lehet erre azt mondani, hogy miért beszél errôl az Egyház, mikor annyi formájával találkozhatunk a világban is. Amikor valaki diétázik, akkor nem ezt csinálja? Amikor fogyókúrát tart, nem ezt csinálja? Amikor éhségsztrájkot tart, akkor nem ezt csinálja, drasztikusan? -- Nos aki így tesz, koplal, ez igaz, de nem böjtöl.

Mert, aki diétázik, azt vagy az orvosa, vagy a saját tapasztalatai meggyôzték arról, hogy ,,nekem bizonyos ételeket nem szabad ennem, ha nem akarok rosszul lenni''. Nincs különösebb baj, csak nekem, mondjuk, babot életveszélyes ennem. Értelmes ember tehát a babot kikapcsolja az étrendjébôl, diétázik, hogy rosszul ne legyen; hogy egészségét errôl az oldalról meg tudja támasztani. Ez értelmes dolog. Világos: épeszû ember, ha kell, elkezd diétázni az egészségéért.

A böjt nem fogyókúra

Másik változat a fogyókúra, amit fôleg a fiatalabbak ismernek. És micsoda kemény koplalásra képesek emberek azért, hogy egy bizonyos határon túl ne menjenek! Lásd a sportolót -- nehogy a másik kategóriába essen, ha tíz dekával súlyosabb --, vagy a divatlapok által sugalmazott, eszményi külsô megcélzóit! Rettenetes koplalásokra képes az ember. De ilyenkor a cél mindig az, hogy valaki kedvét találja bennem, tetszeni tudjak neki, illetve beleférjek a ruháimba; máskor meg, hogy pukkasszam a barátnômet, barátomat azzal, hogy ,,ide nézz, nekem sikerült!'' Mindez nagyon kemény koplalásokra teszi képessé az embert, de nem böjt. -- A koplalás szélsô esete, amikor valaki éhségsztrájkot kezd, és azt mondja, hogy: ,,Ide figyelj -- s ez rendszerint egy hivatalos szerv felé hangzik el --, én most éhen fogok pusztulni, ha meg nem csinálod azt, amit én ki akarok csikarni tôled!'' És számít arra, hogy abban a másikban lesz annyi humánum, hogy nem hagyja ôt éhen veszni. Ez se böjtöl.

A böjt Istenhez kapcsolódik

A böjtöléshez, ugyanis az kell, hogy az ember az Istenére való tekintettel és az Istenével kapcsolatban koplal kisebb-nagyobb mértékben. Célja nem az, hogy mások lássák a böjtölését, nem az, hogy pukassza a másikat (,,le tudsz így fogyni, így böjtölni? Ugye nem! Hát akkor te nem is vagy keresztény!''). Hanem ha valaki igazán keresztény módon böjtöl, akkor mások talán észre sem veszik. Csupán ô maga és az ô Istene tudja, hogy most történik valami, ami máskor nem szokott történni.

Aki böjtöl, az valamit megvon magától, amihez egyébként joga lenne; ami neki egyébként tetszene is, ízlene is, jól is esne. És most lemond róla. Vagy azért, mert valamiben vétkesnek érzi magát, és úgy érzi: ,,Istenem, Te nekem megbocsátottál és megkíméltél, nem nyílt meg a föld és nem nyelt el engem; nem szakadt rám a tetô, nem gázolt el se villamos, se autó. Pedig, amit mûveltem, azért engem meg kellett volna semmisítened. Nem csináltad, sôt meggyóntam, és Te megbocsátottál. Hát most nézd, én valamit megpróbálok engesztelésül nyújtani neked. Valamit, amit megadhatnék magamnak, és nem követnék el bûnt, de nem teszem. Büntetem magam a nevedben és a kedvedért.''

Ezt a böjtöt nemcsak a katolikus hívôk ismerik. Az összes vallások ismerik ezt a fajta böjtöt: ,,vétettél, engesztelj, és büntesd magad!''

Van a böjtnek egy másik esete, amikor valamit kérek, és tudom, hogy igazában, a jogrend szerint, ha nem kapom meg, nem perelhetem be a mennyországot. Nem lázadhatok föl az én Istenem ellen, mert amit kérek, az tulajdonképpen ajándék. Mégis kérem, és a kérésem nyomatékossá tételére -- Uram, Istenem, nézz rám! -- ezt vagy azt megvonom magamtól, hosszabb idôre, rövidebb idôre. Annak jeléül, hogy én tudom, ha megtörténik az, amit kérek, csak Tôled jön, és kérem.

A harmadik eset, amikor valami ígéretet kap az ember az Istentôl, és látja, hogy az ígéret teljesedése közeledik, s készülni kezd a böjttel. Készülni kezd, hogy ,,jaj, csak a földhözkötöttségem meg ne akadályozza ennek az ajándéknak a fogadását!'' El ne menjek az óra mellett, melyben ez az ajándék jön, s ha akkor nem fogadtam el, elmentem mellette! Jaj, csak ez meg ne történjék! Ezért böjtölünk például ünnepekre készülve.

A böjt tehát Istenhez kötödik. És ha ô nincs jelen, ha bármi más indítéka van annak, hogy én most nem eszem, vagy nem eszem ezt vagy azt, nem iszom, vagy nem iszom ezt vagy azt, akkor nem böjtrôl van szó, hanem valami másról. Ami lehet nagyon egészséges, lehet nagyon emberi, minden lehet, de nem böjt abban az értelemben, ahogy az Egyház a böjtöt parancsolni meri.

2. A böjt története

A böjtnek megvan a maga története. Minden más mellett ezt azért jó ismerni, hogy tudjuk: azok a formák, amiket ma az Egyház nekünk parancsol, tulajdonképpen nagyon legyengített formái a böjtnek.

Mert még ötven vagy mondjuk hatvan évvel ezelôtt is a böjt azt jelentette, hogy ha nagyböjtben vagyunk, akkor szigorú böjti nap nemcsak a hamvazószerda meg a nagypéntek, hanem a péntekek is. Azaz hús nincs, napi egy jóllakás van három étkezéssel a nagykorúaknak. Azoknak a nagykorúaknak, akik még nem léptek be az öregkorba. Ez régen huszonegytôl hatvanig, ma a betöltött tizennyolcadik évtôl a megkezdett hatvanadik évig tart.

Ebben a törvényben azonban mindvégig lehetett érzékelni az Egyháznak azt a józanságát, hogy a böjtölés föltételez néhány dolgot. Föltételezi a felnôtt, egészséges szervezetet. Ezen belül pedig föltételezi, hogy az ember ura a konyhának, illetve nem végez olyan fizikai munkát, amihez a ,,szamár-testet'' etetni kell, különben összerogyik.

Ez nagy józanságra vall a törvényhozó Egyház részérôl, illetve azért van ez, mert akik az Egyházban a törvényeket hozzák, éppen olyan emberek, mint akikre a törvények vonatkoznak. Mert nyilván más lenne a böjti törvény akkor, ha a törvényhozók angyalok volnának. Másképp mennydörögne a böjtrôl egy beszéd, ha mondjuk egy kerub tartaná, akinek fogalma nincs arról, hogy a test mint anyagi valóság micsoda kapcsolatban van az étellel meg az itallal. Egy kerub nyugodtan mennydöröghetne, hogy ,,kérem, aki pedig erre képtelen, az vegye tudomásul, a kárhozat fia, mert ha még erre se képes, akkor...''

Az ember ezt nem így mondja el. Az Egyházban pedig emberek az igehirdetôk. Emberek a törvényhozók is. És aki hirdeti az igét, aki beszél a böjtrôl, maga is tudja, micsoda csapdái és micsoda kísértései vannak a böjtölésnek. -- Közben tudjuk azt is, hogy micsoda ereje van a böjtnek. Mert éppen a böjt története mutatja, hogy emberek fél életeket rá tudtak szánni arra, hogy a többiek helyett, a többiekért, a népért, az Egyházért böjtölnek. Például megfogadták, hogy ,,én sohasem eszem húst'', vagy ,,nekem ezek után csak napi egy étkezésem lesz'' -- megtartották, és körülöttük kivirult az élet. Mint ahogy az Ószövetség tapasztalta azt, hogy az ô mindenható Istenük látja, mit csinál a népe. És megindul az Isten -- mondták a próféták --, megindul a szeretetében, ha azt látja, hogy a népe összeszedi magát és böjtöl, a böjtölésben megvallja a bûneit, és megmutatja, hogy ,,Istenem, mi tudjuk, hogy minden Tôled van''.

Ennek érdekes jelensége és változata volt az, hogy amikor úgy november közepe tájékán még nem jött meg az ôszi esô, akkor Izraelben böjtöt rendeltek el. Mondván: ,,az Úr valami miatt büntet minket. Éppen ezért, emberek, össze kell szednünk magunkat, és a bûnbánatunk jeleként, valamint szomjúságunk jeleként böjtölünk!'' És akkor elkezdtek egy körülbelül hét hétig tartó böjti folyamatot, amiben hétfôn és csütörtökön, ezen a két napon elôször ketten, azután nyolcan, azután az egész város vagy az egész ország egyszerre böjtölt és imádkozott, és kérték az Úrtól az esôt. Mondván: ,,Istenünk az ajándékot, amit október közepe táján már meg szoktál adni -- és ami föltétele a következô esztendôk kenyerének --, most nem adtad még meg. Könyörülj rajtunk! Ne büntess ennyire!''

Ha még emlékszünk rá, Gyertyaszentelô Boldogasszony ünnepén az evangéliumban hallottunk az öreg Simeonról és Anna prófétaasszonyról. Annáról mondja Szent Lukács, hogy nagyon öreg volt már. Özvegyasszony volt, de nem tágított a templomtól. Éjjel és nappal böjttel és imádsággal szolgálta az Urat. És tudjuk, hogy voltak Izraelben olyan istenfélô emberek, akik látván a történelmi helyzet szörnyûségeit, böjtölni kezdtek. És a böjtjükkel zörgettek az Isten ajtaján: ,,Uram, könyörülj meg rajtunk!'' Mert a böjtölô megérzett és a böjtje során meglátott olyan összefüggéseket, amit a többiek észre sem vettek. Ezek a böjtölô emberek látták, hogy baj van a templomban. Nem az történik, amit az Úr a templomban, mondjuk a papságtól, elvár. És ôk a böjtjükkel könyörögtek, és rimánkodtak a papokért, a többiekért, adott esetben épp a terroristákért.

Maga az Úr Krisztus is egy negyvennapos böjttel kezdi a nyilvános mûködését. És késôbb is beszélt a böjtrôl: Ez a nemzedék -- mondta --, amelyik nem hallgat rám, egyre sandább szemmel figyeli, mit csinálok, s egyre gonoszabb rágalmakat dönt a fejemre, ez a nemzedék gonosz nemzedék. Mert eljött hozzátok Keresztelô János, aki nagy böjtölô volt: nem evett, nem ivott, s azt mondtátok reá, ördöge van. Eljött az Emberfia, szerintetek nem böjtöl, erre azt mondjátok reá, lám a falánk és borissza ember, a bûnösök barátja. Nemcsak, hogy nem böjtöl, hanem eszik-iszik, tetejében a bûnösökkel.

Ha az ember figyeli az evangéliumot, látnia kell, hogy az Úr Krisztus a nyilvános mûködése során micsoda böjtben élt. Nem volt konyhája, s már a hegyi beszédben elmondta, hogy ha böjtöltök, ne úgy csináljátok, mint a farizeusok és az írástudók, akik ünnepeltetik magukat azért, hogy ôk mennyire tudnak böjtölni. Ne így csináljátok! Hanem, ha böjtölsz, akkor kívülrôl nézve tûnj úgy, mintha éppen ünneped volna. Illatosítsd be a hajadat, ruhádat, fürödj meg -- és a szívedben és a rejtekben, ahol senki nem lát, ott böjtölj. Mert az Úr tudta, hogy az Ô korában aki böjtölt, az mosdatlanul, fésületlenül, lehetôleg holtsápadtan tántorgott az utcán, mondván, hogy ,,majdnem belehalok, de azért mégis, ide nézzetek, én böjtölök!'' Az Ô tanítványai ne így böjtöljenek, hanem a szívükben, ahol senki nem lát, csak az élô Isten.

3. A böjt ma

De aki próbált már komolyan böjtölni -- és nemcsak annyit, hogy ,,hamvazószerda van, jó, nagypéntek van, igen, péntek van, nem eszem húst'', hanem volt már legalább egy olyan nagyböjtje, melynek az elején igazán elszánta magát: Istenem, én most ebben a nagyböjtben, a kedvedért, megpróbálok valamiben jobban uralkodni magamon, mint eddig; valamitôl elszakadni, amihez már talán nagyon hozzászoktam, talán már függô viszonyba is kerültem tôle, de most a te kedvedért, engesztelésül és a húsvétra készülve, meg a többiek nevében is, akiknek eszébe sem jutsz, megpróbálom odaadni Neked e küszködést --, nos, aki próbált már ilyet, az tudja, hogy micsoda nehézségekkel jár, micsoda kísértései vannak a böjtnek.

Vegyünk egy nagyon egyszerû példát, a kávét. Vagyok már ötven éves, és úgy tizenöt éve ajánlották nekem a kávét, orvos is mondta: ,,Te, kicsit alacsony a vérnyomásod, próbálj meg egy-egy kávét!'' Megpróbáltam -- jó volt, jaj de jó volt! Aztán észre sem vettem, rászoktam. Mégpedig olyan fokon rászoktam, hogy kávéfüggô lettem, mint ahogy egy drogos drogfüggô lett. S jön a nagyböjt, elhatározom: ,,Jézusom a kedvedért. Kedden este még egy jó erôs dupla, aztán szerdától semmi!''

Ha sikerül

Tegyük föl, hogy sikerül. Nos. Az elsô hét végére kezd dagadni a mellem: ,,Ez igen! Kérem, ezt így kell csinálni! Ugye!?'' Azután, ha netalán a felebarátaimat látom, akik pontosan úgy csinálnak mindent, mint hamvazószerda elôtt, elkezd bennem motoszkálni az ítélet: ,,Keresztény ez egyáltalán? Még arra se képes, hogy...'' -- és magamban elmondom neki, mit kellett volna csinálnia nagyböjti gyakorlatként, amit nem csinál. Látom, hogy nem csinálja! Bezzeg én! -- Tehát, ha nem veszem észre a hiúság kísértését egy ,,sikeres'' böjt alatt, mire a böjt közepére érek, a hiúság olyan erôre kap bennem, hogy már észre sem veszem, és úgy látom, én vagyok az a szuper keresztény, akiért tulajdonképpen meg sem kellett volna halnia Jézusnak. Nem is értem. Hát, aki ilyen tökéletes... És igazából elkezdem nem érteni, hogy a többiek mit keresnek az Egyházban. Azután mire vége van a nagyböjtnek, addigra kinôtt bennem valami, amire nagypénteken, ha netalán ott volnék a szertartáson, az Úr Krisztus rám nézne, és azt mondaná: ,,Édes fiam, nekem most újra meg kell halnom érted! Mert csináltál valamit, amitôl rosszabb lettél, mint voltál húshagyókedden.''

Ez a veszedelem a ,,sikeres'' böjtölést végigkíséri. Akármilyen aprósághoz nyúlt hozzá az ember és megy a dolog, megjelenik a hiúság és megjelenik a másik ember elítélése. De nézzük, mi történik akkor, ha elhatároztam valamit, és nem sikerül végrehajtanom?

Ha nem sikerül

Tehát elhatároztam, hogy elhagyom a kávét. Virrad hamvazószerda, én, a hôs nem iszom meg a szokásos reggeli kávét. Igen ám, de mire jön a dél, én már alig állok a lábamon, kóvályog a fejem. Nem, hát nem lehet. Hát, olyan kávéfüggô lettem, hogy Uram Istenem, ha nem akarok most itt összeesni, kénytelen vagyok meginni egy kávét. Puff, megittam. Erre megszólal megint a kísértô: ,,Na látod, ennyit érsz! Ennyit ér az egész böjtölésed. Ennyit ér az egész kereszténységed! -- és most elkezd az elôzôvel ellenkezô gondolatmenet duruzsolni az ember fülében: mit keresek én tulajdonképpen az Egyházban, ha még erre sem vagyok képes? Hogy képzelem én azt, hogy a bûnre való kísértésben ellen fogok állni? Mert itt nem arról volt szó, hogy bûnt követek el vagy nem, hanem egy kávé megivásáról volt szó, és nem tudtam ellenállni. Akkor hol van a biztosíték, hogy jön egy akármilyen kísértés és lesz bennem rezisztencia? ,,Nem lesz -- mondja a kísértô --, akár már el is követhetnéd! Látod, semmit nem ér az életed!'' És meg lehet érkezni ezzel a csôddel a nagyhétre úgy, hogy ,,Istenem, én el sem megyek a templomba. Nincs értelme! Mit keresek én ott virágvasárnap a passión, mikor még arra sem voltam képes, hogy negyven napig ne igyak kávét? Nem voltam rá képes. Mit keresek én ott?''

4. A böjt és az önismeret

Szóval a böjt nem veszedelem nélküli dolog, de az emberségünknek rendkívül hasznos, mégpedig mind a két változatában. Akkor is ha sikerül, akkor is ha nem. Azt pedig jó tudni -- fôleg a fiatalabbaknak --, hogy a nagyböjti elhatározásokat megtartani inkább nem sikerül, mint igen. Ez fakad az emberi gyöngeségeinkbôl. És még csak nem is kell kávéfüggônek vagy ilyen-, olyan-függônek lenni. Elég az, hogy emberek vagyunk, törékenyek vagyunk, és még arra is képesek vagyunk, hogy húshagyókedden valamit elhatároztam, és a rákövetkezô hétfôn egyszerûen elfelejtem. Eltelik egy hét, és a következô vasárnap arra ocsúdok föl, hogy ,,édes Jézusom, eltelt tíz nap, és hat napon át egyszerûen megfeledkeztem arról, amit ígértem Neked!''

Nos a böjt, fôleg ha nem sikerül megtartani, az önismeretünket olyan mélységben tudja reálissá tenni, ami talán semmi mással el nem érhetô; legföljebb még a megbánt bûneinkbôl meríthetô. Mert amikor rájövök arra, hogy ,,én elhatároztam, akartam is, kellett is volna, jó is lett volna, s képtelen voltam megcsinálni'', akkor itt a tapasztalata annak, amit tanul az ember az Egyházban, s amit Jézus is megmondott: ,,nálam nélkül semmit nem tehettek''. Ennek megtapasztalása itt van!

A sikertelen böjtölés, ha az ember mer ôszinte lenni, akkor elsô gyümölcsként megtermi az ember szívében ezt a fölismerést. Igaz, tényleg igaz az, hogy a mennyek országa számára egy ilyen apróságot, mint a böjtölés, sem vagyok képes magamtól megtenni. És ekkor elkezd az ember imádkozni, úgy igazán. Lehet, hogy a Miatyánkot vagy az Üdvözlégyet, lehet, hogy a saját szavaival, mindegy. De ilyen fölismerés birtokában tud az ember, úgy imádkozni, hogy ,,Istenem, látod, én ilyen gyarló vagyok. De ezt már tudom! És most nagyon kérlek, mutasd meg a Te erôdet, és segíts nekem. Legalább néhányszor. Azt, amivel tulajdonképpen meg akartalak ajándékozni, a böjtölésemet, ajándékozd te nekem, segíts, hogy sikerüljön.''

Most sem biztos, hogy sikerülni fog. De egy ilyen imádság és egy ilyenfajta fölismerés az embert alakítja, jobbá teszi. Mint ahogy, amíg az ember a böjtöt meg sem próbálta -- tehát nincsenek olyan tapasztalatai, hogy a jószándékaim területén is mennyire tehetetlen tudok lenni --, addig tud ítélni elevenek és holtak fölött. Fôleg a gyengébbek fölött. Az alkoholisták fölött, a drogosok fölött. Azok fölött, akik adott esetben valami bûnös dolognak egyszerûen képtelenek ellenállni. Milyen könnyen megszületik bennünk az ítélet, hogy ,,hát tessék, bezzeg én!''

Az önmagát ismerô, a böjtölésben tapasztalatokat szerzett ember sokkal megértôbb tud lenni a felebaráttal. Azzal, aki esetleg észre sem vette, hogy minek lett a függvénye. Akinek talán életében még senki nem is mondta, hogy ,,te, hamvazószerdától nagyböjt van ám!'' Ô ezt nem tudja, mert vagy az Úr Krisztusról nem hallott egyáltalán semmit, vagy Istenrôl csak olyan dolgokat hallott, amik elidegenítették ôt Tôle.

Aki a saját tehetetlenségét ismeri, és már tudja, hogy a jó mindig koprodukció: a kegyelem és az én erôfeszítésem gyümölcse, az sokkal megértôbb tud lenni a másik emberrel, aki talán éppen elvéti a dolgot. Talán éppen agresszív, mert szégyenli azt a rosszat, ami épp most kiderült róla.

5. A böjt és emberségünk

A böjt tehát gyarapítja emberségünket. A böjtöt az Egyház nem kényszeríti rá senkire. Fôleg a mai formában nem. Most, amikor ki van cövekelve a két szélsô pont, hamvazószerda és nagypéntek; ehhez jön a pénteki hústilalom, és semmi több. Az esztendô többi napjain pedig gyakorlatilag parancsolt böjt nincs is. Ezzel azonban igen tág tér nyílik a hitnek meg a szeretetnek. Annak a hitnek, amelyik elhiszi, hogy nekünk nem az a dolgunk itt a világban, hogy hozzákötôdjünk az anyaghoz, s amíg lehet és amit csak lehet kiszipolyozzunk az anyagból -- azután pedig dobjanak el minket. Hanem mi arra születtünk, hogy Isten képére és hasonlatosságára teremtve megtanuljunk uralkodni a világban és a világon.

Erre szokta mondani az átlag-keresztény: ,,Ez rám nem vonatkozik! Hol uralkodjam én? Ez vonatkozik a nagyokra, meg az erôsekre, de rám, a kisemberre, ugyan kérem!'' -- A nagyböjt és a böjtölés odateszi az orrunk elé: ,,nézd csak, itt van a terület, ahol uralkodnod kellene, és uralkodnod lehetne! Ez a terület az étkezésed, az italaid, meg a tested és az anyagvilág közvetlen kapcsolatai.'' Az embert nemcsak az önismeretében, hanem a világ fölötti uralmában is gyarapítja a böjt. Furcsa módon éppen azzal, hogy távolságot tartok az anyaggal. Pont ebben mutatkozik meg, hogy több vagyok, mint a puszta anyag. Nekem lelkem is van. És a lelkem néha mondhatja a testemnek azt, hogy ,,neked ugyan jogos igényed volna erre vagy arra (a régiek még a házasélet aktusát is ide sorolták), de most nem! Vagy most kevesebbet, mint máskor.''

A böjt tehát nagyon hasznos. Most még inkább az, amikor ennyire szûk lett a kötelezô böjt területe az ételre meg az italra vonatkozóan.

Végül az Egyház meri tanítani, hogy a böjtbe be lehet vonni a szellemi dolgokat is. Mégpedig azért, mert az ôsbûn, ott a paradicsomban, igazában a mértéktelenségnek volt a bûne, ami a gôgbôl fakadt. Az ember nem engedelmeskedett a parancsnak: ,,ehhez ne nyúlj hozzá, még ne!'' -- és hozzányúltunk. Most abban az információáradatban, amiben a mai ember kénytelen élni, a lélek is részese lehet a böjtölésnek azzal, hogy ezt vagy azt az információforrást kikapcsolja, illetve nem kapcsolja be. Vagy csak bizonyos idôszakra kerül kapcsolatba azzal a bizonyos információ-forrással: tv, rádió, sajtó. -- És itt újra elmondhatnám, amit mondtam a kávéval kapcsolatban, hogy abban a pillanatban, amikor függetlenedni szeretnék, kiderül, hogy igen ám, csak képtelen vagyok rá. És az egész gondolatmenetet meg lehet ismételni arra vonatkozóan, micsoda gyümölcsei vannak az önismeretben, a felebarát megértésében s a világ fölötti uralomban, ha próbálok szellemi téren féket vetni magamra. Akkor is, ha nem sikerült. Hát még ha sikerül! Mert az ember lelke teret nyer, meg idôt nyer pont a böjtölésbôl arra, hogy egy kicsit többet imádkozzon, vagy jobban imádkozzon.

Ha az Úr engedi, akkor a következô vasárnapon az imádságot vesszük majd sorra. Megint abból a szempontból, hogy jelent-e valamit az ima emberségünknek. Segít-e embernek lenni és embernek megmaradni, ha imádkozunk. Egy felnôtt keresztény tudja, hogy az imáról fokozottan lehet majd elmondani mindazt, amit a böjtrôl, de még itt vagyunk a böjt elején. Aki elment az eddigi napok mellett, azzal, hogy ,,öreg vagyok én már, hagyjanak engem békében, nem érdekel!'', nézzen egy kicsit magába, hátha talál valamit, valami kis apróságot, amit oda lehetne adni az Egyházban, az Úr Krisztusnak, böjtként. Amen.


3. vasárnap. Az imádságról/1.

Harmadik este március 18-án,

Nagyböjt harmadik vasárnapján

Testvéreim! Egy héttel ezelôtt az volt a kérdésünk, hogy vajon a böjtölés -- ami a nagyböjtnek az egyik leglényegesebb mozzanata -- jelent-e valamit emberségünk szempontjából? Emberebb lesz-e valaki, ha böjtöl? Majd miután elhatároltuk a böjtölést a más célú koplalásoktól -- a diétától, a fogyókúrától, az éhségsztrájktól --, láttuk, hogy a böjtölés vallásos cselekedet, Istenhez kapcsolódik. S nem arról van szó egyszerûen, hogy koplalok, hanem arról van szó, hogy ételben és italban uralkodom a testemen meg az anyagvilágon, és engesztelek a bûneimért; vagy valami kérésnek nyomatékot adok ezzel; vagy segíteni akarok másnak. Mert nemcsak a magam nevében lehet böjtölni, másokért is lehet. De mindig Istenhez kötôdik a böjtölés.

Azután hallottuk, hogy akár sikerül, akár nem, vannak veszedelmei a böjtnek, de a hatása mindig pozitív az ember számára, aki a böjtölés következtében egyre jobban megismeri önmagát, egyre inkább megtapasztalja, hogy mit mondott az Úr Krisztus, amikor azt mondta: ,,nálam nélkül semmit nem tehettek...'' Mert az ember néha megtapasztalja, hogy a legelemibb önmegtagadásra sem vagyok képes Nélküle. Ugyanakkor tapasztalja az ember azt is, hogy amikor ételben, italban próbálom magam megfogni, uralkodom. A lelkem uralkodik, nemcsak az anyagvilág fölött, hanem tanul uralkodni a test fölött. És ezzel tér nyílik az Isten világának bennem. Bennem, a böjtölô emberben.

Tehát a böjtölés az embert emberebbé tudja tenni: ha nem sikerül, azzal, hogy imádságba fordul át a böjt, ha meg sikerül, még inkább. Ezért van az, hogy a nagyböjtnek is a másik nagy témája az imádság. Most ezt az estét erre a kérdésre szenteljük: vajon az imádság jelent-e valamit az emberség szempontjából? Emberebb lesz-e valaki, ha imádkozik? Fontos-e, hogy az imádság jelen legyen az életünkben?

Ha lelkigyakorlaton volnánk, akkor másfelôl kellene megközelíteni az imádságot. Azonban konferenciabeszéden vagyunk, és hallottuk, hogy a konfrenciabeszéd természete szerint próbál válaszolni a nehézségekre is: megpróbálja fölkészíteni a hallgatókat arra, hogy ilyen vagy olyan problémával találkozván, visszaemlékezzenek, és jusson eszükbe, hogy az adott témával kapcsolatban mi a megoldás. Ha lelkigyakorlaton volnánk, akkor most elkezdeném buzdítani a testvéreket, hogy ,,testvérek, gondoljuk végig, milyen szép dolog az imádság, hogyan lehet benne elmélyülni, hányféle fokozata van, és akkor imádkozzunk'' -- ez lenne a végsô kicsengés.

Bár a végsô kicsengés most is az lesz, hogy imádkozzunk, mert imádkozni értelmes dolog és emberebbé tesz, most onnan kezdjük megközelíteni a kérdést, hogy az imádsággal kapcsolatban mindegyikünknek egy halom nehézsége van. Akár vallásos emberek vagyunk, akár nem. És a felnôttekre ez még inkább igaz, mert a kicsinyek, akik nevelôdnek bele az imádságba, egy halom dologra még nem figyelnek oda. Ha rendszeresen megy gyónni, meg is szokja, hogy a gyónás azzal kezdôdik: ,,nem imádkoztam minden nap, figyelmetlenül imádkoztam'', s utána jön az összes többi. A felnôtt embernek nem ilyen nehézségei vannak.

1. Az imádkozó lélek nehézségei

Hanem az elsô, ami mindegyikünkben fölvetôdik az imádsággal kapcsolatban, az, hogy nincs rá idô: ,,annyi dolgom van, én nem tudok rá idôt szakítani!'' És nemcsak a dolgom sok, hanem -- fôleg amíg aktív korban van az ember és dolgozik, addig -- annyi információt kellene fölszednie, hogy egyszerûen az is már túlcsordul az idô keretein. Még az imádságnak is idôt szakítani -- hát ez majdnem lehetetlen. Ez az elsô nehézség.

A második, hogy imádkozom én, pontosabban imádkoznék én, rászánnám én az idôt, de úgy futnak szét a gondolataim, mint egy zsák bolha. Azután gyôzzem ôket összeszedni, s rendszerint nem is tudom. Ha még friss az eszem, akkor azért, mert mint a régiek mondták: elszórakozom; a mai ember azt mondja: annyi minden jut az eszembe, hogy szétszóródom az ima közben. Ha meg már este van, atya, én olyan fáradt vagyok, hogy elkezdem mondani az esti imámat, és másnap reggel arra ébredek, hogy alighanem a második mondatnál elaludtam. Vagy elkezdtem mondani a rózsafüzért, és arra még emlékszem, hogy a második tizedet elkezdtem, de hogy hol fejeztem be, azt csak a Szûzanya tudja meg az Ôrangyalom. Elaludtam.

Harmadik nehézségünk, közös nehézségünk, hogy a szóbeli imával kapcsolatban egyszer csak elkapja az embert az unalom. És vele együtt jön a kérdés mint ténymegállapítás: van ennek értelme? Én, Isten tudja hányadszor, már nem is lehet megszámlálni, mondom ugyanazt a szöveget, és -- ha ôszinte vagyok --, Uram Istenem, hát egy kicsit unom, hogy mondom mindig ugyanazt. Mitôl vagy Te több Istenem, ha én ugyanezt a szöveget plusz még egyszer elmondom? Vagy mitôl vagyok én gazdagabb, hogy nem tízezeregyszer, hanem tízezerkétszer is elmondtam ugyanazt?

És ez még csak a szóbeli ima. Ha pedig valaki nemcsak szóbeli imákat mond, hanem egyéb imafajtákat is gyakorol, hatványozottan jelentkeznek a nehézségek. Bennünk, imádkozó emberekben is.

2. A nem imádkozó ember kifogásai

Aki nem szokott imádkozni, annak az elsô nagy kifogása az, hogy kérem, ez egy gyerekes dolog. Lehet, hogy pici korban pszichológiailag, pedagógiailag is hasznos, hogy imádkozni tanítják a gyerekeket. Csiszolódik a nyelvük is. Na de kérem, csak nem tetszik azt képzelni, hogy attól, hogy X, Y, Z imádságot elmondok, attól az én egzisztenciám és problémáim megoldódnak. Vagy a mindennapi életnek a teendôiben én ettôl ügyesebb leszek, sikeresebb leszek, mint ha nem mondanám el. Gyerekes dolog ez.

Azután, ez a nem imádkozó ember, ha gondolkodó lény, azt is mondja: ,,Tudja, atya, én azért nem imádkozom, mert nem szeretem az értelmetlen dolgokat. Az imádság pedig egy monológ, valami olyan, mintha én fölvenném a telefont, nincs vonal, és elkezdek beszélni. Hát van ennek értelme? Vagy van ugyan vonal, csak senki nem veszi föl a vonal végén a kagylót. Hát akkor van értelme beszélni? Vagy hallom, kattan a készülék ott a vonal végén, tehát valaki a kagylót fölvette. Elkezdem mondani a mondókámat, és a másik oldalon süket csönd. Senki nem válaszol. Tetszik látni, ezért nem imádkozom. Mert ezt a monológot, és fôleg a ráfordított idôt, megspórolom magamnak.''

Testvérek, ez a nem imádkozó ember, anélkül, hogy tudná, a gyökérproblémára tapintott rá. Mert az imádsággal kapcsolatban az embernek az alapvetô kérdése és alapvetô nehézsége az, hogy van-e értelme szöveges imákat mondanom? Hallja ezt valaki? Mert én nem hallok választ. Van értelme a meditációnak? Hiszen én nem látok semmit. Görgetem magam elôtt a saját gondolataimat, és nincs partner. Van ennek értelme? Ez a nagy kérdés! Hogy van-e az imádságban partner, aki hallja, amit mondok, aki olvas a gondolataimban, és válaszol-e?

3. Az imádkozó Jézus Krisztus

Mindezen nehézségek ellenére, a Szentírást kicsit is ismerô ember tudja, hogy végig az üdvtörténeten az imádság jelen van az emberekben. Aki pedig a vallástörténetet egy picit is ismeri, tudja, hogy az imádság ôsjelenség. Ahol az ember valami írott emléket hagyott maga után, az irodalmában imák is elôfordulnak. Azaz, minden nehézség ellenére az ima mint tény jelen van a történelemben; az emberben, aki természete szerint vallásos lény.

S mi, akik az Egyházban élünk, mi tudjuk, hogy a Szûzanyával kezdôdôen az összes szentek mind nagy imádkozók voltak, így vagy úgy. Nem mindegyik a misztika magasságaiig, de az imádság mindegyikük életében világosan kimutathatóan jelen volt és marad. És ami a legfontosabb: ahogyan az evangéliumok az Úr Jézus életét nekünk elmondják, maga a megváltó Krisztus, az Istenember imádságos ember.

Ennek az elsô, kicsit burkolt megnyilatkozása a tizenkétéves Jézus, akit a szülôk elveszítettek, és amikor három nap múlva rátalálnak a templomban, s a Szûzanya kérdezi tôle: ,,Fiam, miért csináltad velünk ezt? Atyád és én bánkódva kerestünk!'' -- jön a válasz, de nem az, hogy ,,ne haragudjatok rám, én most vagyok itt (és tényleg, életében elôször most járt Jézus Jeruzsálemben), most vagyok itt elôször, és úgy elbûvölt engem ez a város! Ne haragudjatok, barátokra akadtam, nem tudom miért, itt felejtettem magam.'' Nem ezt a választ kapják.

Hanem ez a tizenkét éves Jézus azt mondja, hogy ,,miért kerestetek, nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell lennem?'' És ez nem azt jelenti, hogy nekem el kellett káprázódnom a templomtól, hanem azt jelenti, hogy én az én Atyámmal elkezdtem beszélgetni arról, amit én itt a templomban láttam: az áldozatokról, a papokról, az énekesekrôl, a zenészekrôl, az itt tolongó, imádkozó tömegrôl, egyáltalán arról, hogy ez a templom az én Atyámnak a háza.

Jézus imádkozott. Bár itt az evangélista még csak burkolt jelzést ad erre, késôbb azonban mind a négy evangélista újra meg újra följegyezte, hogy ,,Jézus imádkozott''. Néha azt mondják, hogy az egész éjszakát imádságban töltötte. Máskor szó szerint idézik az imát, amit Jézus mond. Az egyiket elsôpéntekenként, evangéliumban szoktuk hallani. Ez az evangéliumi részlet kezdôdik így: ,,És akkor Jézus fölujjongott a Szentlélekben és azt mondta: Áldalak Téged Atyám, mennynek és földnek Ura, mert országod misztériumát elrejtetted az okosak elôl és kinyilatkoztattad a kicsinyeknek. Igen, Atyám, mert így tetszett Neked.'' Jézus beszélget az Atyával, s itt rögzíteni tudták az evangélisták a mondatait, amiket Ô az Atyának mondott.

Vagy amikor Lázár föltámasztása következik, Jézus megint megszólal: ,,Atyám, én tudom, hogy Te engem mindig meghallgatsz. Most csak azért mondom, hogy itt a körülöttem lévôk hinni tudjanak. Atyám, dicsôítsd meg a Fiadat.'' Ez az imádság hangzik föl újra az utolsó vacsorán, amikor -- és ezt Szent János hagyta ránk -- Jézus hosszan-hosszan, apostolai füle hallatára beszélget az Atyával.

S miközben tanít, a hegyi beszédtôl kezdôdôen mondja tanítványainak: ,,imádkozzatok!'' Már a hegyi beszédben fölhívta a figyelmüket arra, hogy imádkozzatok, de ne úgy, ahogy a farizeusok teszik. Ne a tereken, ne trombitáltassatok, ne az embereknek mutassátok, hogy ti hogyan tudtok imádkozni, hanem tûnjetek el az emberek szeme elôl, ha imádkoztok; azután a ti Atyátok, aki a rejtekben is lát, hallja, amit mondotok, válaszol és megfizet nektek.

Megmondta, hogy amikor imádkoztok, akkor ne azon jajongjatok, van-e kenyeretek, s van-e mibe öltöznötök. Merjetek bízni a gondviselô Atyában. Keressétek a mennyek országát, azért imádkozzatok, a többit mind hozzá fogjátok kapni. -- Azt is mondta nekik: ,,szüntelenül imádkozzatok!'' Keressetek, kérjetek, zörgessetek, és választ fogtok kapni. A zörgetésre megnyílik majd az ajtó. És virrasztva imádkozzatok, hogy amikor az Emberfia visszajön, meg tudjatok állni az Ô színe elôtt.

4. Imádságunk válasz Istennek

Mindez -- minden nehézségünk ellenére -- azt mondja, hogy az imádság nagyon fontos dolog. Az Ószövetséghez képest a krisztusi imádság más: más a módja, más a témája, más a fontossága. De parancs: nekünk embereknek, keresztényeknek, katolikusoknak imádkoznunk kell. Minden nehézségünk ellenére. -- És most vetôdik föl a kérdés, hogy nem embertelen ez a megváltó Krisztus részérôl? Hogy parancsol nekünk valamit, amirôl nekünk az a benyomásunk, hogy: ,,Nincs partner! Én mondom, én elmondom az imámat, és nem hallok semmifajta választ!''

Ha a továbbiakban arra gondolunk, hogy az imádság beszélgetés, ez a kérdés egyre élesebbé válik. Mert ugye általában az ember szeret beszélgetni, de a beszélgetéshez legalább két ember kell. Ha hárman, négyen vannak, esetleg jobb, de minimum kettô kell. És e kettônek a kapcsolata teszi lehetôvé a beszélgetést. Mert, ha jön a kalauz, és azt mondja: ,,Uram, hol van a jegye?'' -- akkor az nem beszélgetés. Ô engem számon kér, s nekem vagy van jegyem, vagy nincs. És vagy megszégyenülök, ha nem volt, vagy adom a jegyet, és ezzel a dolog le van zárva. Vagy ha valakit vallatnak, lezajlik egy párbeszéd, de szó sincs beszélgetésrôl. Vagy ha veszekszünk -- esetleg nagyon hosszan, nagyon intenzíven, nagyon élesen pattognak a szavak egymás felé --, nem beszélgetésrôl van szó, hanem szidjuk egymást, veszekedünk, vitatkozunk, talán még ölre is megyünk.

A beszélgetés szeretetet tételez föl a beszélgetô partnerek között, akik a saját belsô világukat tárják föl a másiknak, vagy a véleményüket mondják el valamirôl, de ôszintén. Kicsit megmutatják magukat, és egy kicsit próbálják a másikkal egyeztetni arról az adott dologról vagy önmagukról vagy egy másik emberrôl vallott véleményüket. A beszélgetéshez szeretet kell.

Ahogy az imádság a Szentírásban megjelenik, ahogy ezt az Úr Krisztus életében és a szentek példáján látni lehet, mindig a szeretet légkörében folyó beszélgetésrôl van szó. És akkor jön a kérdés, hogy jó, én vagyok az egyik, és hol van a partner? Hol a másik, aki velem beszélget?

Most jusson eszünkbe a Szentírás szava, a Zsidóknak írt levél, amelyik így kezdôdik: ,,Sokszor és sokféleképpen szólt Isten egykor az atyákhoz a prófétákban, ezekben az utolsó napokban a Fiúban szólt hozzánk.'' És a Szentírás nagyon világosan elmondja, hogy az Isten beszél. Talán meglepôdünk ezen, és megvallhatjuk: én ezt eddig nem vettem észre! Tudniillik azt, hogy a teremtéstörténet azzal kezdôdik, hogy kezdetben teremtette Isten az eget és a földet, és Isten szólt: ,,Legyen világosság!'' -- és világos lett. Isten újra szól, hogy váljon ketté az egek vize és a földön lévô víz, s megtörtént. A teremtéstörténet ez: Isten szól, és amit megszólított, az létezni kezd.

Azaz elsôként szól az Isten, azután kezd szólni az, amit Ô a létbe szólított. A Szentírásban ugyanis újra meg újra fölhangzik az is, hogy a teremtett világ beszélget az Istennel. Ô nevükön szólítja a fákat, a füveket, a bogarakat, a barmokat, a vadállatokat, a halakat, a csillagokat, s mindegyik abban a pillanatban, amikor a nevén szólították, boldogan válaszolja a létével: ,,Itt vagyok!'' -- és nem hiányzik egy sem. És amikor a teremtett világ mûködni kezd, a csillagok pályájától az élôlények életén keresztül az atomvilág legkisebb rezdüléséig, a törvényre, amit a teremtô Isten adott ezeknek a létezôknek, a mûködésükkel válaszolnak. S a válaszuk mindig az ,,igen'' -- és boldogan mondják, amennyiben az anyagvilág képes boldog lenni. Mindenesetre a megteremtett világ rendben mûködik, és amikor az ember ránéz, észreveszi, hogy szép. Ez abból következik, hogy a szó tág értelmében beszélgetés zajlik a teremtô Isten és a megteremtett dolgok között.

És akkor megteremti Isten az embert, mondja a Szentírás, a maga képére és hasonlatosságára. És ez a hasonlatosság magába foglalja azt is, hogy az ember beszélgetésre képes. Tud megszólalni, tud dolgokról véleményt alkotni, és azt képes elmondani. Tudja önmagát megismerni, és az önismeretét elmondani. S az Egyház nagy gondolkodói, az egyházatyák azt mondják, hogy ez a beszédképesség, hogy beszélgetni tud az ember, a Szentháromság képe az emberben. Mert -- és ez a dogmatikának az egyik nagyon szép és igen nagy témája -- a Szentháromság belsô élete igazában az Atya, a Fiú meg a Szentlélek beszélgetése öröktôl fogva mindörökké. A második Isteni Személy azt a nevet viseli, hogy Ô a Fiú, a másik neve az, hogy Ô az Ige.

És itt kezd születni a válasz a kérdésünkre: miért imádkozzam, ha monológnak érzem az imádságot? Van értelme? Senki nem válaszol nekem! -- Hát persze, hogy nem válaszol, amikor megszólított Valaki, és tôlem várja az elsô választ. Szólt hozzám az Isten, és ez mindegyikünkre érvényes. Az elsô szava felénk akkor hangzott el, amikor megfogant az életünk. És ott, két sejt találkozásakor a Teremtô Isten lelket adott, és néven szólította mindegyikünket. Kimondott egy igét: ,,légy!'' -- és mi elkezdtünk élni.

Ennél el kell egy kicsit idôzni. Jó nyugodtan, csöndesen elgondolkodni ezen: Istenem, ne haragudj rám, hogy az imádság nehézségeinek sorolásában és eljajgatásában errôl a legelemibb tényrôl meg tudok feledkezni. Errôl, hogy Te engem megteremtettél, az elsô szavad engem léttel és élettel ajándékozott meg. Én meg jajgatok, s föltételezem, hogy nekem léteznem kell, ez a világ legtermészetesebb ügye, te pedig, Uram, Istenem hol vagy? -- kereslek és nem válaszolsz...

Ne haragudj rám. Balga voltam, meggondolatlan voltam, buta voltam. Hát, hogy mondhatom azt, hogy én kiabálok és Te nem válaszolsz, mikor ezt a szót, hogy ,,Istenem'', várod tôlem, mióta megteremtettél.

5. Isten szava

Már az Ószövetség nagyjai, szentjei, prófétái elmondták, hogy az Úr beszéde nem olyan, mint az emberi szó. S ezt azért fontos tudni, hordozni magunkban, hogy ne várjuk azt, hogy én elmondok X imádságot, azután most csöndben maradok, és akkor, na Istenem, most akkor te beszélj. S nem beszél. Istennek igéi vannak, és az Ô igéje mindig létet ad vagy kinyilatkoztat. Ezért olyan fontos és drága nekünk a megtesült Ige, akiben embertestet ölt az, amit az Atya nekünk embereknek mond. Nem mondani akar, nem mondott, hanem jelen idôben mond, folyamatosan.

Ezért rendkívül fontos, hogy ismerjük a megtestesült Igét, ismerjük az életét, ismerjük a tanítását, ismerjük mai jelenlétét a megváltás gyümölcseinek szétosztásában, a szentségekben, fôként az Oltáriszentségben, hogy amikor imádkozunk, akármilyen imát mondunk, a szívünk elsô gondolata ez lehessen: ,,Istenem, miután annyi mindent mondtál már nekem -- jóllehet nem hallottam hangokat, meg szavakat, de megkaptam egy halom dolgot Tôled, ami a Te Igéd nekem --, én most válaszolnék. Megtehetem?

Elôször is köszönöm, és áldott légy azért, hogy szólítottál, hogy létet adtál, hogy a tenyereden hordozol, hogy megbocsátasz, hogy tanítasz, adod a testvéreket, adod az Egyházat, adod a kegyelmedet, hála Neked érte. És ne haragudj!''

S akkor elkezdi az ember kérni, hogy Istenem, ne ródd föl az ügyetlenségeimet, a süketségemet, a bûneimet, bocsáss meg. Majd folytatódik a kérésünk, esetleg a mindennapi dolgainkkal, a Miatyánkkal, ahogy az Úr minket tanított imádkozni. Mert az Úr Krisztus nemcsak parancsot adott, hanem megadta a parancs teljesítésének a lehetôségét is. Egészen odáig elmenôen, hogy szöveges imát adott az ajkunkra, hogy ,,ti pedig így imádkozzatok''; és megtanított minket a Miatyánkra.

Amikor imádkozunk, akár unalommal, akár nem, válaszolunk. S ha ez így van, hogy a mi imádságunk válasz, nem biztos, hogy baj az az állapot, amire mi azt mondjuk, hogy ,,elszórakoztam imádság közben''. Érdemes ôszintén, nyugodtan végiggondolni, hogy mit jelent ez, hogy elszórakoztam? Mert, ha azt jelenti, hogy a tegnap este látott kriminek a legrázósabb jelenetei jutottak az eszembe, akkor elszórakoztam, kétségtelen. De egy érett felnôtt lélekkel általában nem ez történik; hanem eszünkbe jutnak a gondjaink, a bajaink, azok, akiket szeretünk, akiken nem tudunk segíteni. Vagy olyanfajta bajaink, gondjaink, amiken nem lehet segíteni. Nem baj, ha ez ima közben az embernek eszébe jut, mert ettôl az imánk konkrét lesz. És a válaszunk, amit adott esetben egy rózsafüzér fon körül, vagy amit a Miatyánkok, meg az Üdvözlégyek, a Hiszekegyek vagy bármilyen más szóbeli ima körülvesz, olyan lesz, mint amikor az ember egy szatyorba vagy egy zacskóba vagy egy zsákba belepakolja a dolgait, azután odaadja valakinek. Odaadja a megváltó Krisztusnak.

Az ilyen ,,elszórakozásoknak'' orvossága, ha az ember ezt fölfogja. Nem baj, hogy a gondjaim eszembe jutottak, csak két dolgot érdemes megtenni. Az egyik: odaadni a megváltó Krisztusnak az imádság zsákjában mindazt, ami eszembe jutott, és megkérdezni tôle -- vagy a Szûzanyától, vagy akihez éppen az imádságot az ember mondta, s ez a mindenható Isten is lehet --, hogy: ,,Istenem, ezek a bajok meg ezek a gondok, amik engem annyira nyomasztanak, a Te szemeddel nézve hogy néznek ki? Te hogy látod ezeket?'' És akkor az ember választ kap. Világosságot kap, elkezd reálisan látni, mert erre a kérdésre jön a kegyelem, és az Úr szava megmutatja: ,,gyere át az én oldalamra, gyere át a kereszt oldalára, és nézd meg innen azt, ami neked annyi jajgatást okozott!'' S onnan tényleg másként látszanak a dolgok.

6. Az imádság és emberségünk

Azt azonban egy imádságos embernek tudnia kell, hogy az embersége gyarapszik az imától. Mert, aki nem imádkozik, az igazában eljátszik egy szomorú játékot, ami olyan, mint amikor a kicsi gyerek csinált valamit és elbújik, s amikor a papa vagy a mama utánakiabál: ,,Hol vagy?'', a kicsi visszakiabál, hogy: ,,Nem vagyok sehol!'' Amit Káin is, Ádám is mondott a bûn után erre a kérdésre, hogy ,,hol vagy?'': ,,Elrejtôztem!'' -- és elrejtôzvén azt hiszem, hogy Te nem is vagy.

A nem imádkozó ember ilyen ,,elrejtôztem'' játékot játszik. És sérül tôle. Az embersége sérül. Ahogyan az imádkozó ember embersége gyarapszik. Éppen ezért a nagyböjtöt, ami az imádságnak is ideje, használjuk föl!

Ennek a megtámasztására, segítségéül ott hátul, a két hátsó padra odatettünk egy füzetet, benne a bûnbánati zsoltárokat meg a 21. zsoltárt (lásd a függelékben). Vigyék magukkal a testvérek. Tudván, hogy ezeket az imádságokat a Szûzanya megtanította a kicsi Jézusnak. Ezeket az imádságokat, így szóról szóra, a mi megváltó Krisztusunk imádkozta, még a kereszten is. És ez a katolikus Egyháznak, meg a keresztényeknek elmondhatatlan ajándék az Ô részérôl, hogy nemcsak a parancsot kaptuk Tôle, hogy: ,,imádkozzatok'', meg nem csak a Miatyánkot kaptuk Tôle, hanem ránk hagyta a zsoltárokat is, amiket az Egyház minden áldott nap folyamatosan imádkozik. Ezért merem buzdítani a testvéreket, vigyék magukkal ezeket a bûnbánati zsoltárokat, s egyet-egyet most itt a nagyböjtben néha imádkozzunk el. Amen.


4. vasárnap. Az imádságról/2.

Negyedik este március 25-én,

Nagyböjt negyedik vasárnapján

Testvéreim! Az elmúlt vasárnap estén azt a kérdést tettük föl, hogy jelent-e valamit emberségünk szempontjából az imádság? Amivel annyi nehézsége van az embernek, akkor is, ha imádságos ember, akkor is, ha nem imádkozik. Azután oda érkeztünk meg, hogy nemcsak valamilyen jelentôsége van az imának, hanem az imádság az emberlétnek a fokmérôje. Mert el lehet mondani azt, hogy annyira ember valaki, amennyire imádságos.

Aki nem imádkozik, az vagy naivan vagy rafináltan bujkál Isten elôl. Lehet, hogy naiv, mint az a kicsi gyermek, aki, ha utánakiáltanak: ,,Hol vagy'', visszakiabál, hogy: ,,Nem vagyok sehol''. Vagy rafinált, mint a tolvaj, aki amikor belekérdeznek a sötét szobába, hogy ,,Van itt valaki?'' -- ezt mondja: ,,Nincsen!'' A nem imádkozó ember ilyen. Ugyanakkor ô fogalmazza meg a kérdést az imádság alapnehézségérôl: van-e értelme imádkozni, ha az imádság monológ? Fôleg van-e értelme szóbeli imát mondani akkor, ha azt érzem, hogy fölvettem a telefonkagylót, és nincs vonal, vagy a vonal másik végén nincs senki. Van így értelme beszélnem?

1. Az imádság válasz Isten szavára

De minden nehézségünk ellenére, ott állnak a vallástörténetben, a Szentírásban, a teljes üdvtörténetben az imádkozó emberek. Mindenekfölött ott áll az imádkozó Jézus Krisztus, aki végig a földi életén imádkozott. És fôleg benne lehet látni azt, hogy az imádság beszélgetés. De ha beszélgetés, akkor ott kell lennie a föltételezésnek, hogy van valaki, akivel beszélgetni tudok. És a múlt vasárnapnak, szeretném remélni, az egyik maradandó emléke lett az, hogy az imádkozó ember válaszol.

,,Sokszor és sokféleképpen szólt az Isten...'' -- amire egy-egy emberi szív válaszol, imádkozva végre megszólal. Az emberi léthez alapvetôen hozzátartozik az a fölismerés, hogy elôttem létezik az Isten, én neki köszönhetem, hogy létezem. És ha katolikus keresztény vagyok, akkor ez azzal folytatódik, hogy mivel az Isten képére és hasonlatosságára vagyok teremtve, a megváltásban megkaptam a módot és a meghívást arra, hogy az Újszövetség stílusában, az Újszövetség lehetôségei között válaszoljak mindarra, amit tulajdonképpen öröktôl fogva felém, konkrét ember felé, meg az emberiség felé Isten mond. Mert a Szentírásból kiderül, hogy az isteni szó: ige, melynek hatása van.

Isten szava létet ad, életet ad. És ez alapvetôen szükséges ahhoz, hogy egy imádságos élet ki tudjon bontakozni, és mindazok az imafajták, amiket az Újszövetség számunkra lehetôségként és ajándékul fölkínál, mindazok az imafajták -- mint egy virágos kert -- ki tudjanak virulni a szívünkben.

Ehhez adhatnak a szülôk egy olyan alapot, ami végig tudja kísérni az embert, bele az örökkévalóságba. És ez elindulhat azzal a banálisnak, nevetségesnek, mindennek elmondható szituációval, amikor egy kicsi, talán hároméves, vagy mondjuk négy, egyszer csak odabújik a mamához vagy a papához, és azt mondja: ,,Mondd meg nekem, hol voltam, amikor még nem voltam?'' -- Erre egy filozófus elmosolyodik és azt mondja: ,,Hát kérem, ilyen kérdések is csak egy katolikus családban hangozhatnak el.'' Holott ez a pici föltette az ember legalapvetôbb metafizikai kérdését. És ha a szülô tudja, hogy e kérdésre mit kell válaszolnia, és meri az Egyház válaszát mondani, akkor olyan sziklaalapot tesz ennek a picinek a talpa alá, amire rá tud épülni egy egész élet imádságos élete. A szülô ugyanis válaszolhatja azt is: ,,Na jól van kicsinyem'' -- és megsimogatja a fejét -- ,,aludj el nyugodtan, hagyd a butaságaidat.'' De ha így válaszol, baj van!

Ellenben egy jó szülô, azt mondja: ,,Tudod, amikor még nem voltál, a jó Istennél voltál, onnan jöttél.'' A kicsinyeket ez a válasz tökéletesen kielégíti, és tökéletesen megnyugtatja. És a világ ezen hiába kacag, és hiába mondja azt, hogy ,,hát kérem, ez legalább olyan sületlenség, mint azt mondani egy gyereknek, hogy a gólya hozza a kisbabát. Ne tessék már ilyenekkel szédíteni a gyerekeket! Tessék nekik elmagyarázni a biológiai valóságot!'' Mert amikor ez a kicsi azt hallja, hogy ,,mielôtt nem voltál, a jó Istennél voltál'', megkapja azt a -- szaknyelven úgy mondják -- transzcendens magyarázatot, mely szerint mielôtt még megfogantál volna, a jó Isten teremtô gondolatában ott voltál, öröktôl fogva, mint mindegyikünk. És amikor létezni kezdtél, akkor az Isten gondolata megvalósult. Ez a válasz halálosan igaz. És ha ez a pici ezzel tud felnôni, az ellenvetésre, amit az imádsággal szemben hall -- tudniillik ,,hiszen senki nem hallja, amit mondasz'' --, benne föl tud ébredni az emlék, hogy: ,,Mi az, hogy senki nem hallja, amit mondok? Mielôtt én lettem, a jó Istennél voltam, és Ô beszél hozzám. És Ô elôbb volt, mint én.'' Tehát, amikor imádkozom, akkor csak válaszolok.

2. A 138. zsoltár mint az imádság modellje

Éppen ezért, nagyon bátorítanék mindenkit, aki kicsinyekkel valamilyen formában találkozik és ez a kérdés elhangzik a kicsinyektôl, merjék az Egyház válaszát mondani: ,,Amikor még nem voltál, a jó Istennél voltál.''

Egyébként, ezt a Szûzanya szentmiséjében szentleckeként halljuk -- fôleg aki hétköznapokon is eljut szentmisére --, az egyik ószövetségi könyvbôl fölolvasva: ,,Mielôtt a hegyek lettek volna, én ott játszadoztam a Mindenható színe elôtt, és örömét lelte bennem az én Teremtôm.'' A Szûzanya is öröktôl fogva ott volt, ott van az Isten gondolatában. S ennek van egy nagyon világos és a csak kicsit is gondolkodó ember számára nagyon érthetô vetülete a zsoltárokban. Mégpedig a 138. zsoltárban, amit mi katolikusok talán nem annyira ismerünk; a protestáns testvéreink nagyon tudják.

Ez az a zsoltár, amelyik úgy kezdôdik, hogy: ,,Istenem Te megvizsgáltál és jól ismersz engemet, tudod az én fektemet és keltemet''. -- Dávid zsoltára ez, ami azt jelenti, háromezer esztendôs imádság, amiben az imádkozó ember arról beszél Urának Istenének, hogy: ,,Istenem, én tudom, hogy Te megelôzöl engem. Mindenfelôl körülfogsz, én nem tudok elôled elmenekülni. Nem is akarok, kivéve, ha bûnös vagyok. De ha nem vétettem ellened, akkor nem tudok és nem is akarok elôled elmenekülni, és beleszédülök a gondolatba, hogy az én napjaim még nem voltak sehol, és Tenálad minden tudva volt. Te láttad -- mondja a zsoltáros--, amikor összeszövôdött a testem, amit ma úgy mondanánk: Te láttad az elsô sejtosztódásomtól kezdve a szervezetem fölépülését, s nem csak láttad, Te akartad, hogy az én testem ilyenné formálódjon, amilyenné formálódott. Beleszédülök, ha erre gondolok, és hálát adok Neked érte, és áldalak. És segíts, hogy Te, aki mindenemet elôre tudod -- a szó még az ajkamon sincs, meg sem fogalmazódik bennem a gondolat, s Te már tudsz rá válaszolni, mert Te mindent tudsz --, segíts nekem, hogy az utaidon járjak. És Te, aki keresztüllátsz rajtam, vizsgáld meg az utaimat és mondd meg, mondd meg nekem, ha hiúságok után megyek, és vezess engem az örök úton, a Te utadon.''

Megdöbbentô, hogy háromezer évvel ezelôtt ilyen fölismerést ajándékozott a kinyilatkoztató Isten az embernek, és ránk marad. De ez minden imádságnak az alapjában ott van, akármilyen formában imádkozik az ember.

3. A szóbeli ima fajtái

Az imádságnak, mivel beszélgetés, több tényezôje van, és ezek a tényezôk különbözô imafajtákat határoznak meg:

Az elsô és alapvetô tényezô az, hogy emberi oldalon ki az, aki beszél? Hányan beszélnek és milyen formában szólalnak meg? Aszerint, hogy egy ember imádkozik-e vagy többen imádkoznak, beszélünk egyéni imáról vagy közös imáról. Aszerint, hogy a magán dolgaimról beszélek-e -- a saját tulajdon kis életemnek az összes gubancáról meg mindenérôl --, ha ezekrôl van szó, akkor magán imát mondok. Ha ellenben az Egyház nevében szólalok meg, akkor hivatalos, liturgikus imát mondok, ami nem csak az enyém, sôt elsôsorban nem az enyém, hanem az Egyház szava Krisztushoz; és amennyiben én élem az Egyháznak az életét, ez az imádság annyiban az enyém is. E liturgikus imádságok csúcsán van a szentmise; amin néha érdemes elgondolkodni és érdemes rá fölfigyelni: a szentmise igazában egy hatalmas imádság. Azzal kezdôdik, hogy bûnbánatot tartunk. Azzal folytatódik, hogy elmondunk egy dicsôítô imát, a Gloriát, és utána hallgatjuk a hozzánk beszélô Istent. Hallgatjuk az Isten Igéjét. És a fölajánlástól elkezd az Egyház imádkozni, áldozatot bemutatva. Néha egy-egy pillanatban megszólítja a jelenlevôket is, de egyébként az egész szentmise a jelenlévôk és a teljes Egyház nevében a Szentháromsághoz szóló ima Jézus Krisztus által. Erre érdemes fölfigyelni. Mert másként figyel az ember a szentmisén, ha tudja, hogy itt most az Egyház imádkozik és nekem ebben részem lehet; s másként figyelek, esetleg nem figyelek oda, ha onnan indulok ki, hogy ez nem nekem szól. Persze, hogy nem nekem szól, hanem rólam szól, meg az Egyházról, az Egyház egészérôl szól.

4. A belsô imádság

A szóbeli ima mellett -- az Egyházban is, az Egyházon kívül is -- van még a léleknek az az imája, amelyik kifelé nem szól, hanem belül folyik a lélekben: elmélkedik vagy szemlélôdik az ember. S most csak utalnék rá, hogy a különbség abban rejlik, hogy aki elmélkedik, az a saját belsô világában az értelemmel és a hitnek a fényével boncolgat dolgokat, s próbál megérteni igazságokat. Aki szemlélôdik, az nem boncolgat semmit, az néz és lát, és reagál arra, amit lát, az örömtôl a szinte kétségbeesett félelemig bezárólag, teljes skálán. Hogy kinek melyik imafajta uralkodik az életében, ez az életállapotnak a függvénye. Mert nyilván a szemlélôdô szerzetes nem jól éli a szerzetes életét, ha az ô imádságos élete kimerül a szóbeli imában. És megfordítva, ha egy munkásember egyszerûen hagyja maga elôtt elfutni a futószalagot anélkül, hogy tenné rajta a dolgát, arra hivatkozván, hogy én most szemlélôdöm, úgy kivágják, hogy a lába nem éri a földet, és igaza van a munkaadójának.

Az imádság életállapot-függvény. És jó dolog az, hogyha az ember a saját állapotában az alkalmas imaformát tudja, megtanulta és gyakorolja. Mert ezt tanulni is kell. Mint ahogy az anyanyelvet is az ember -- észre sem véve, oda sem figyelve rá -- megtanulta. A szóbeli ima az Egyháznak anyanyelve. És de jó az, amikor valakit kicsi korától kezdve lehet tanítani imádkozni! Bele tud nôni az imádságnak abba a formájába, amit késôbb a maga állapota meghatároz.

Minden imádságnak kezdete a szóbeli ima. Mégpedig a kötött, az Egyház kötött, szóbeli imái: Miatyánk, Hiszekegy, Üdvözlégy... Körülbelül a két kézen el lehet sorolni azokat az alapvetô szóbeli imákat, amelyek a katolikus keresztényhez hozzátartoznak.

5. A spontaneitás

És akkor jön a modern világ, s kezdi szédíteni az embert, a katolikus hívôt is, mondván: ,,Kérem, ezeken túl vagyunk, ez nem is ima. Mi az, hogy elmondod a Miatyánkot, meg elmondasz egy rózsafüzért, ugyan kérem! A spontaneitás! Az az imádság! Gyere csak el a mi közösségünkbe, és ott majd meglátod, hogy mit jelent imádkozni!'' Csodálatos attrakciókat lehet látni, mutatványokat. Az Újszövetség imádságos stílusa azonban nem ez, hogy én megmutatom neked, hogyan tudok imádkozni! Erre mondta az Úr Krisztus: ,,ne így csináljátok, hanem menj be a celládba, zárkózz be, s ahol ketten vagytok a Te Isteneddel, ott imádkozzál''. És megtanított a Miatyánkra. Nem azt mondta, hogy csapj a lantodba, kezdjél mesélni és énekelni nekem a spontán világodból, hanem megtanított a Miatyánkra.

A spontán imának ugyanis az a nagy csapdája, hogy nekem szörnyen tetszik, nekem, aki mondom. És eszembe sem jut, hogy megkérdezzem azt, akihez állítólag szólok, megkérdezzem Tôle: Egyáltalán igaz az, amit mondok? És: Neked tetszik-e, amit mondok? A spontán imához kötôdô lélek észre sem veszi, és teljesen kiszolgáltatja magát a hangulatainak. Azután egyszer csak arra ébred, hogy ,,nekem már egy hónapja nincs kedvem imádkozni, nem is imádkozom''.

A kötött szóbeli imáról el lehet mondani, hogy fárasztó, meg unalmas, meg nem érzek semmit, meg, jaj Istenem, még mindig hátra van a napomból ez meg az. De a kötött imának megvan az a szikla-természete, hogy megtartja az embert. És bizonyára mindegyikünknek közös tapasztalatunk, hogy más az a nap, amelynek a reggelében ott volt az imádság, és az estében is ott volt az imádság. És más volt az, amikor elfelejtettem, vagy valami miatt nem tudtam imádkozni.

6. A kötelezô ima

Amikor azt mondja az Egyház -- és vannak fülek, melyeket ez sért --, hogy van kötelezô imádság, erre föl lehet háborodni, hogy mi az, hogy kötelezô imádság? Van ilyen. Sôt, bizonyos fokon az imádság mindenki számára kötelezô. Nem kell hozzá szerzetesnek lenni. Embernek kell lenni. Mert a kötelezô ima vállalása és elvégzése olyan, mint a híd számára a pillér, ami ha le van téve, a hídpálya a víz fölé kerül és biztonságban van. Ha kiveszem alóla a pillért, órák alatt elmossa a víz az egész hidat. Ugyanígy, ha nincs letéve az imádság pillére az ember napjaiban, elsodornak a dolgaim, menthetetlenül.

7. Az ima és az életállapotok

Állapotfüggvény az imádság, és nemcsak úgy, hogy dolgozó ember vagyok, vagy már nyugdíjas, családos vagyok, vagy pap, szerzetes vagyok és milyen szerzetes vagyok. Hanem még ezeket megelôzôen függ attól az állapottól, amelyben az ember, aki elkezd beszélgetni az Istenével, üdvtörténetileg van. Tudniillik hogy még az Ószövetség elôtt, vagy az Ószövetségben él-e, vagy már az Újszövetségben van; és ha az Újszövetségben van, akkor bûnben van-e, vagy éppen tiszta a szíve? Milyen közel jár a halálához? Vagy esetleg már meghalt, és ha meghalt, a tisztítótûzben van-e, vagy a mennyországban? Vagy a föltámadás elôtt van-e, avagy utána?

Tudom, hogy ezt talán most nem is lehetett követni, de jó tudni, hogy ezek az üdvtörténti szakaszok lényegében meghatározzák az imádságot. Mert aki az Ószövetség elôtt élt vagy él, arra nem lehet azt mondani, hogy ,,hát ô még nem találta meg az Istent''. Dehogynem! Meg van teremtve! A teremtésben a legalapvetôbb megszólítás megtörtént az Isten részérôl; és a lelkiismeretben zajlik egy párbeszéd, amit a teremtmény úgy hall, hogy ,,ezt tedd, azt meg ne tedd!'' -- s válaszol is, amikor a ,,ne tedd'' indításra veszteg marad, a ,,tedd'' indításra pedig cselekszik. Ebben az esetben igen-nel válaszol a feléje elhangzó isteni szóra, és jó lesz. Imádkozik. Nehezen föltételezhetô, hogy minden szó nélkül -- bár elképzelhetô, hogy egy árva szóig el sem jut, hogy megfogalmazzon valami imádságot --, de a magatartásával, a cselekedeteivel válaszol, amint az Ószövetség szakaszában élôk is.

8. Az Ószövetség imádsága

Erre a Szentírás rendkívül gazdag anyagot ad: Ábrahámtól, Mózestôl végig-végig, sok-sok imádságot és imádkozó embert említ. Azzal a közös nevezôvel, hogy a szolga állapotából beszélnek az Úristenhez. Mindegyik. Még Mózes is, akirôl pedig azt mondja maga az Írás, hogy Mózes kapcsolata Istennel más volt, mint a többieké. Vele Isten úgy beszélt, szemtôl szemben, mint barát a baráttal.

Mózes. A mai vasárnap evangéliuma Mózesrôl is föllebbenti egy kicsit a fátylat: micsoda hit lakott ebben az emberben! Benne, akit a fáraó házában neveltek, másfél-két éves korától? A fáraó leányát tekintette az édesanyjának, beleneveltek mindent, amit Egyiptom akkor az uralkodójának adni tudott. És egyszer csak jön egy pillanat, amikor találkozik a valóságos édesanyjával, és az mondja neki, hogy: ,,Te nem egyiptomi vagy, te Ábrahám ivadéka vagy!'' -- és Mózes elhitte! És ez óriási dolog, mert ha Mózes ezt félresöpri azzal, hogy ,,vénasszonyos fecsegés, és tûnj el innen boszorkány!'', belôle sem lesz semmi, és Izrael megváltása is valahogy másként kezdôdik el. Ô azonban hitt, elhitte, hogy Ábrahám ivadéka, és amikor az égô csipkebokorból az Úr szólítja ôt, és nevén szólítja, hogy: ,,Mózes'' -- akkor ô érti a szót. Tehát ô tényleg másként imádkozott, mint a többiek. De ô is mindig Úrnak szólítja az Istent, és ez a szolga--Úr viszony vonul végig-végig az egész Ószövetségen, azzal az ígérettel, hogy majd ha jön a Krisztus, egy új kapcsolat valósul meg, mert -- és ezt a kinyilatkoztató Isten mondja -- ,,én az Ô Atyja leszek, Ô meg az én Fiam lesz.''

9. Az Egyház imádsága

Ez az Újszövetség újdonsága és ajándéka. Jön a megváltó Krisztus, s Isten és az ember kapcsolatában a megváltással hoz -- pontosabban visszahoz -- egy olyan állapotot, amelyben az ember nem a rabszolga félelmével szólítja a Mindenható Urat, hanem egy gyermek melegségével, bizalmával, szeretetével szólíthatja meg a közös Atyát, a Mi Atyánkat. Ettôl az Újszövetség imádsága lényegesen megváltozott. Nem a szolga beszél az Úrhoz, hanem a gyermek beszél az Atyához, sôt az Egyház ámulva kapta az ajándékot, hogy menyasszonyként beszélgethetsz a Te Isteneddel.

Ettôl az Újszövetség, az Egyház imája rendkívül gazdag, mondhatnám azt is, hogy színes, de inkább azt kellene mondani, hogy ragyogóan fehér valósággá vált. És amit az Úr Krisztus mint lehetôséget nekünk ajándékozott, ez az, amit másként élünk meg családban és családtalanul, szerzetben és papként, így vagy úgy vagy amúgy, és másként élünk meg, ha egészségesek vagyunk, vagy ha betegek vagyunk, ha halálközelben vagyunk. Persze már csak a tisztítótûzben meg a mennyországban lévôk tudják, hogy ott hogy van, de annyit azért tudunk, hogy a tisztítótûzben, s fôleg a mennyországban biztos, hogy másként imádkozik az ember, mint itt a földön.

Az összes imádságunk, amit mi az Egyházban imádkozni tudunk -- fôleg a szóbeli imáink, de a többi, a szemlélôdés is, az elmélkedés is --, kicsit olyan természetû, mint a fény, amit nem lehet megfogni, de ha nincs, akkor valami emeletes baj van. Ha nincs fény, nincs élet. A mi imádságunk is ilyen: amikor van, akkor olyan természetes, hogy van.

De azért a fény egy-két dolgot elárul önmagáról, amennyiben érdeklôdô és egy pici kis szakértelemmel közeledô ember nézi, mert akkor mindjárt kiderül, hogy a fény színek összessége. És elég egy prizma, vagy elég egy szivárvány, hogy kiderüljön, hogy van a piros meg van a kék, meg van a sárga, azután ha ezek keverednek, megjelenik a lila, megjelenik a zöld, megjelenik a narancs szín. És ezeknek az összege a fehérség. -- Az imádságunkban pedig a kérés meg a dicsôítés, a hálaadás meg az engesztelés, a bocsánatkérés meg az öröm mindazokért, amit kaptunk, valami ilyen: az imádságos lélekben mint a fehérségben ott él együtt a Confiteortól a Glorián keresztül a szentségimádásban leboruló imádásig minden; s az imádás a fehérség. Ezért mondjuk imádságnak ezt a bizonyos beszélgetést, melyben az ember, a megteremtett ember tudja, hogy gondol rám az én Teremtô Istenem, sôt az Újszövetség kinyilatkoztatásából tudom, hogy az Atya, a Fiú és a Szentlélek nem egyszerûen gondolt rám, hanem mert a Szentháromságnak az élete beszélgetés -- olyan beszélgetés az Atya, a Fiú és a Szentlélek között, ami maga a megfoghatatlan Élet --, ez a beszélgetés valamit tükröz rólam. Rólam is szó volt, és van. Mert ha nem volna, akkor én nem lennék.

És ez olyan igazság, amibe az újszövetségi ember, a katolikus lélek jobban beleremeg, mint Dávid abba, amit leírt a 138. zsoltárban. Mert akkor ez azt jelenti, hogy most és mindig a Szentháromságban ott vagyok mint isteni gondolat, mint téma. És amit csinálok, az a válasz: ,,igen'' vagy ,,nem''. Igazában csak ez a kettô.

És ugye az Úr Krisztus mondta, hogy: ,,a ti beszédetek legyen igen és nem, és az igen igen legyen, a nem pedig nem'' -- s nem különféle mellékmondatok. Az imádságos életünk, mindaddig, amíg törôdünk vele, amíg küszködünk érte, ,,igen''-t mond Istennek. Akkor is, amikor az egészségünket baj éri. Nem kell hozzá halálos betegség, elég egy jól megtermett influenza, amikor az ember kap egy negyven fokos lázat emeletes fejfájással, s megdöbbenve tapasztalja, hogy elmentek tôlem a szavak! Csak nyöszörögni tudok, jajgatni, sóhajtozni, esetleg annyit tudok mondani, hogy: ,,Jaj, Istenem!'' Ettôl az ember, amikor elôször kerül ilyen állapotba, megrémül: ,,Úristen, de hát mi lesz a végén, hogyha ez csak egy influenza volt, és úgy elszállt belôlem az imádság, mintha soha ott nem lett volna? Mi lesz a végén?''

Ezért kell tudni, hogy az imádságunk ,,igen'' Isten felénk kimondott szavára. És amikor már nem tudok mondani semmit, talán azt sem, hogy: ,,Jaj, Istenem!'', de a szívemben ott van az, hogy ,,Istenem, én szeretni akartalak, és most semmi más szavam nincs, csak a szívem szeretete meg az odaadásom, és, ha most akarod, akkor én most meg is halok'' -- ennél tökéletesebb imádság nincsen, mert az összes szóbeli ima, minden elmélkedés, minden szemlélôdés ide torkollik, ha tényleg imádság volt. Ezért nem kell félni a betegségben tapasztalt némaságunktól. De elô kell készíteni. Szóbeli imával, illetve az állapotunknak megfelelô kötelezô imák tisztességes, becsületes elvégzésével. Hogy amikor jön a szótlanság órája, akkor a lelkünk ôszinte szeretettel el tudja sóhajtani, amit nem egy szentrôl följegyeztek, hogy a haláltusájának a végén, az utolsó mondata annyi volt: ,,Istenem, szeretlek.'' És kilehelték a lelküket. Adja meg nekünk az Úr Krisztus, hogy az imádságos életünknek a vége ez legyen.


5. vasárnap. Az imádságról/3.

Ötödik este április 1-jén,

Nagyböjt ötödik vasárnapján

Testvéreim! Az idei konferenciabeszédeknek a témája: Embernek lenni a harmadik évezred elején. A rendelkezésünkre álló idônek a kétharmada már eltelt, s úgy tûnik, még oda sem értünk ehhez a kérdéshez: mit is jelent embernek lenni? Úgy tûnik, mi is beleestünk abba a csapdába, amit az ember nagyon sokszor lát irodalomban, jogban, még a törvényhozásban is, hogy hatalmas erôfeszítések történnek, csak azt nem lehet tudni, miért és mirôl. Megtörténik, hogy hosszas vitákat folytat, mondjuk a parlament, az egyházakról szóló törvényrôl. És senki meg nem határozta azt, mi az, hogy egyház. Vagy a családról hosszasan lehet beszélni, értekezni, tûnôdni, mindent lehet csinálni, anélkül, hogy valaki megmondta volna, hogy mit is kell azon érteni, hogy család. Mit jelent ez a szó Isten elôtt?

De most a testvérekben ugyanez a benyomás támadhatott: eddig szó volt a böjtrôl, volt szó az imádságról, és nem volt szó az emberrôl. Holott a kérdés ez volt: ,,Embernek lenni, és embernek maradni hogyan lehet, s egyáltalán lehet-e most, itt, a harmadik évezred elején?''

Azért annyi kiderült, hogy a böjt, ami a nagyböjtnek az egyik legfontosabb összetevôje, megtanítja az embert uralkodni önmagán, a dolgokon, és akár sikerül megtartani a böjtöt, akár nem, az ember önmaga felôl kicsit reálisabb képet kap, és megértôbb lesz a többiekkel. Tehát a böjt az embert érinti és alakítja.

Ugyanezt elmondhatjuk az imádságról is. Az imádság nem az embertôl független téma. Sôt, az imádság nagyon szorosan hozzátartozik az emberhez, s minél többet tud meg az ember az imádságról, s minél inkább jelen van az életében az imádság, annál közelebb kerül az igaz emberséghez.

Mert az imádság egyrészt föltárja az embert és megismerteti az Istent; másrészt tanítja az embert embernek lenni. Ezért a mai este még mindig az imádságé lesz. Az imádság ugyanis annyira emberi tevékenység, hogy ha felôle kezdek az emberhez közelíteni, belelátok az ember lényegébe, a szívébe.

A természettudósok tudják igazában elmondani: egy dolog akkor kezd megragadhatóvá és föltárhatóvá válni, amikor valami egészen rá jellemzô hatást föl lehet fedezni, és e hatás felôl lehet kutatni azt a bizonyos dolgot. Ez persze nem mindig történik meg, s nem minden tudós csinálja meg. De akinek megadatik, hogy a legjellemzôbb hatása felôl kérdezzen rá a dologra -- mitôl viselkedik ez így? --, s van rá ideje és megvannak a megfelelô eszközei is, annak megadatik, hogy a dolog összes többi tulajdonságát is megismerje, és eljusson a dolog közepébe, a lényegébe.

Vegyünk például egy jelenséget: minden háziasszony tudja, hogy nem szabad citromot facsarni a tejbe. Ezt talán még a férfiak is tudják. De hogy miért nem, és mi van a citrom levében, amitôl a tej kicsapódik -- ez a háziasszonyt nem érdekli. Ezt az a tudós fedezte föl, aki kérdezni kezdte: ,,Mitôl viselkedik így a tej mint fehérje, ha találkozik a citromlével?'' Kutatta-kutatta, és kiderítette.

1. Az ima mint emberi cselekedet

Az imádság is ilyen: nagyon emberi, az emberre nagyon jellemzô cselekedet. Nem olyan, mint a hajunk színe meg a méreteink -- ekkora vagyok, mit csinálhatnék? Nem. Az imádság nagyon emberi cselekedet, erkölcsi cselekedet, amiben az ember lényege mutatkozik meg.

Ugyanakkor olyan cselekedet, aminek rendkívül sok fajtája van. Az elmúlt vasárnap már érintettük, hogy különbözô szempontok szerint lehet csoportosítani ezt a tevékenységet, mely az összes vallásokban megtalálható, s minden emberi leletben és emlékben úgy észlelhetô, hogy az az ember beszélgetése az Istennel. De rendkívül sokféle módon.

Mert, ha azt nézem, hogy ki az, aki imádkozik, akkor úgy tûnik, ez lehet egy személy vagy lehet közösség. Lehet imádkozni egyedül, de lehet imádkozni ketten, hárman, húszan, adott esetben százezren.

Azután az imádságnak van módja. Mégpedig annyi, amennyit a Confiteorban mondunk: ,,sokszor és sokat vétkeztem gondolattal, szóval, cselekedettel és mulasztással''. Imádkozni ennyi módon lehet: gondolattal, szóval, cselekedettel és mulasztással.

Ha gondolatban imádkozik az ember, ez a belsô ima, amit kívülrôl nem mindig lehet észrevenni; általában annyit lehet észlelni, hogy ez az ember most mintha nem itt lenne, mintha most nem kommunikálna a külvilággal, magába fordul... Aki nem ismeri ezt az imádságot, egyszer csak oldalba lökheti, hogy ne révedezz már! Holott az az ember csak gondolkodva imádkozott. Elmélkedik vagy szemlélôdik. Ami az imádságnak olyan mélységes formája, mely olykor az egész embert lefoglalhatja.

Mert tudjuk, hogy vannak szemlélôdô szerzetek, intézmények, ahol a kolostorban nem történik termelô tevékenység. Ennek a kolostornak a tagjai semmifajta karitatív tevékenységet nem végeznek. Aki átlépi ennek a kolostornak a küszöbét, fölvették, az a világnak meghalt, s ezek után csak az Istennek él, a szemlélôdésben. És nem boldogtalan ember, hanem épp ellenkezôleg. Jele lesz annak, hogy a földi dolgokon és tevékenységeken túl van valami (Valaki), ami képes lefoglalni és kitölteni egy teljes emberi életet. És a világnak nagy szüksége lenne ma is sok ilyen jelet sugárzó életre.

Akinek volt már alkalma egy szemlélôdô kolostort a küszöbön átlépve megközelíteni, megérezhette, hogy mi történik akkor, amikor az ember teljesen odaadja magát az Istennek, maradéktalanul, az idôt is odaadva, teljesen. No, de ez a belsô ima egy külön világ, külön iskolái vannak, és külön -- keveseknek szóló -- meghívást tételez föl. Az imának a többi módjai a szóval, cselekedettel és mulasztással végzettek.

Szóval imádkozunk, amikor elmondunk egy Miatyánkot, egy Üdvözlégyet, elmondjuk a rózsafüzért; az Egyház valamely kötött szövegû imáját, amit olykor versben fogalmaztak meg, egy himnuszban, verses imában. Olykor énekeljük a himnuszokat, népénekeinket. Ezek az imának egy kicsit a fokozatait is jelentik, mert a verses ima a nyelvnek fegyelmezettebb, koncentráltabb, szebb formája, mint az egyszerû próza. Azt pedig az idôsebbek nemegyszer hallották, hogy aki énekel, az kétszeresen imádkozik. S ez így igaz. Mert nemcsak a szöveg ima, a dallam is ima. Az éneklô ember jobban tudja önmagát adni, mint amikor prózában beszél.

Lehet imádkozni cselekedettel, akár úgy, hogy a külvilágban, akár úgy, hogy önmagamnak teszek valamit. Ez a jó cselekedeteink világa. A szeretet gyakorlása, az irgalmasság, ami lehet ima. Sôt, az Egyház tanítja, hogy amikor indul a napod, ajánld föl az egész napot az imádságban. Azután egy-egy nagyobb cselekedeted elôtt fohászkodj egyet -- és mindaz, amit csinálsz, imává válik. Annak a beszélgetésnek lesz egy formája, ami közted és a te Istened között zajlik.

Ez talán minden további magyarázat nélkül érthetô. De hogyan lehet ima a mulasztás? Úgy, ahogyan a böjt is ima: nem csinálok valamit, amit megtehetnék, ami kedves volna, jól esne nekem, talán hasznos is volna, de, Istenem, most a kedvedért nem csinálom! Azért, hogy az így keletkezô csönd, idô most a Tiéd legyen. Vagy például fenyítem magam, s megvonok magamtól valamit az én Istenem kedvéért, amit olyan szívesen megcsinálnék, de most nem! Tehát a mulasztás is lehet ima.

2. Az imádság tárgya

Azután ha az imának a tárgyát nézzük, mi mindenrôl tudunk beszélgetni a mi Istenünkkel! Földi dolgainkról, gondjainkról, bajainkról. De az Egyház megtanít beszélgetni az üdvösség misztériumairól, melyekkel Isten megajándékoz bennünket; tudunk beszélgetni a mennyországról, az égnek a dolgairól.

Arról már volt szó, hogy nem baj az, ha az embernek eszébe jutnak a gondjai. Mert amikor imádkozva a gondjaimról gondolkodom, ez olyan, mint ha egy szatyorba vagy zsákba belepakolnám a bajaimat, hogy odategyem az Úr Krisztus keresztje alá. Ott nagyon jó helyre kerül. S ettôl az ima nagyon konkréttá tud válni. Tehát nem biztos, hogy elszórakozom, ha földi dolgok eszembe jutnak ima közben. Ezt meg lehet tanulni. Be lehet gyakorolni, hogy amikor teljesen váratlanul eszembe jutnak dolgok, gondok, bajok, abból imádságot formáljak, amirôl elbeszélgetek az én Istenemmel.

3. A bûnbánat imája

Azután a célja szerint az imánk lehet dicsôítô, hálaadó, engesztelô és kérô. A kérô imának sajátos esete a bûnbánatunk, amikor arról beszélgetek az én Istenemmel, hogy: ,,Uram irgalmazz nekem, mert én bûnös ember vagyok -- az örökölt természetem szerint is, de a konkrét tetteim szerint is, s nézd, most éppen valamit mûveltem, amit nem lett volna szabad. Pedig Te figyelmeztettél is a sugallataiddal. Hiszen mielôtt hozzáfogtam, átvillant rajtam, hogy ezt most nem volna szabad megtenned! Vagy az elmulasztott feladat, ami miatt át kellett volna szervezni a napot, és mégis csak meg kellett volna csinálnom, de nem tettem meg. Mulasztottam. Istenem, de most nem vitatkozom Veled, hanem beismerem a bûnömet.'' Ez a bûnbánat imádsága.

Ennek az imafajtának nagyon szép szövegei azok, amelyek a hátsó padra kitett bûnbánati, Nagyböjti zsoltárok címû füzetben vannak (lásd a függelékben). És hogy mennyire emberi imádság a bûnbánó ima is, arra az ember akkor döbben rá, amikor ennek a füzetnek az elsô zsoltárát, a hatodikat, úgy igazán érzô szívvel végigmondja. Az ember egyszer csak rádöbben: ,,Édes Jézusom, ez a zsoltár 2800--3000 éves. És ugyanazt az élményt és tapasztalatot mondja el, ami velem meg szokott történni egy-egy szentgyónás elôtt.''

Mert ez a zsoltár arról beszél, hogy ,,Istenem, én vétettem és megpróbáltam a dolgot elkendôzni, megpróbáltam hallgatni róla. Különben sem vette észre senki, csak Te tudtad, meg én tudtam. Azután egy jó darabig úgy gondoltam, hogy ha én nem beszélek róla, eltûnik az életembôl. És elkezdett elhagyni az erôm, úgy éreztem magam, mint amikor kinn vagyok a forró nyári napon és nincs víz, és kezdem érezni, hogy kiszáradok és gyengülök. És mindaddig, amíg meg nem szólaltam, ez a kiszáradás, ez a gyengülés egyre erôsödött bennem. Akkor elszántam magam, hogy megvallom Neked a bûnömet. Odaálltam eléd, és azt mondtam: Istenem én most vádat emelek magam ellen Tenálad, vádolom magamat. Nem a másik embert, nem a szerencsétlenséget, nem a körülményeket. Vádolom magamat, mert vétettem!'' -- Ez az ôszinte megnyílás az Isten elôtt vonul végig az imádságos emberek életén. Vonul végig az összes bûnbánati zsoltáron is évezredek óta.

S a zsoltáros azt mondja: ,,és Te megbocsátottad az én bûnöm rosszaságát -- nem kergettél el, nem csaptál agyon, nem nyílt meg a föld: megbocsátottál, mert Jóságos vagy''.

A bûnbánat, a szentgyónás egészen sajátos imádság, ami nagyon megmutatja az embert, megmutatja az Istent, és tanít. Tanítja az embert: ,,Látod, megint nem hallgattál oda az isteni szóra, amelyik pedig figyelmeztetett! S nem megbilincselni akart, hanem vissza akart tartani a bûntôl. Nem engedted. Hát a jövôben engedd!'' -- S az ember tanul. Egy jóakaratú ember rengeteget tud tanulni a bûnbánatából. Nem a mások kárán (amint a világban a közmondás tartja), hanem a saját botlásából, megtérésébôl, a bocsánatból, amit kapott.

A lélek életének érdekes fejlôdési folyamata, hogy az imádságos, élô lélek egyre kevesebb idôt veszteget el a bûn elkövetése és a bocsánatkérés között. Ezért káros az, ha valaki arra rendezkedik be, hogy: ,,engem az Egyház arra tanított, hogy évente egyszer, húsvét táján gyónjak meg, én ezt megcsinálom''. S hogy hónapokat veszítek abban a belsô zaklatottságban, melynek oka, hogy tudom én, hogy valamit elvétettem, de nem mondom meg, nem gyónom meg; nem emelek magam ellen vádat, inkább -- legrosszabb esetben -- elkezdek inni. Mert a lelkemet csak furdalja, hogy valami nincs rendben, de nem hozom rendbe, mondván, majd húsvétkor.

Ezzel szemben jó dolog az, ha az ember gyermekként úgy nô fel, hogy tudja magáról, hogy törékeny ember. Sôt a szentek azt is mondják: ,,Ne félj attól, hogy bármit föltételezz magadról, és ne vonj határokat, ne mondd magadnak, hogy ez vagy az velem soha meg nem történhet! Minden megtörténhet veled is mint emberrel. De bármi történt, a legrövidebb határidôn belül menj és emelj vádat magad ellen a szentgyónásban az Úrnál. Ne vesztegesd az idôt!'' -- A bûnbánat és a szentgyónás maga imádság. Olyan imádság, ami az embert alapjaiban, a szív legmélyén formálja és alakítja.

4. A liturgikus imádság

Egy következô szempont szerint az összes imádságot további két nagy csoportba sorolhatjuk: az egyik a magán jellegû imádság, a másik az Egyház liturgikus imádsága, aminek joghatálya van. A magán jellegû imádságban elhangzik a dicsôítéstôl kezdve a hálaadásig minden, és a Jóisten, aki a rejtekben lát, tudja, hogy az az imádság mennyire volt ôszinte., Ô tudja, hogyan kell neki válaszolnia rá.

Az Egyház hivatalos imája azonban olyan, hogy ott pontosan lehet tudni az imádság következményeit. Ezek a szentségeink, melyekben az Egyház Krisztus nevében tud megszólalni. Amikor valaki jön, és azt mondja: ,,én kérem a keresztséget'', akkor ez az ember imádkozik. Beszél az Istenéhez és kéri az újjászületést, megfelelô fölkészültség után. Az Egyház pedig azzal válaszol, hogy: ,,Igen? Mondd el a Hiszekegyet, mondd el a Miatyánkot. Tudsz-e már imádkozni az Egyház nyelvén? Ha még nem, és felnôtt vagy, akkor együtt örülünk veled, hogy kéred a keresztséget, de még készülnöd kell. Ha pedig készen vagy, akkor én megkeresztellek téged az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.'' S megtörténik az, amit ô kért. Megtörténik az újjászületés.

Vagy a szentgyónásban, amikor megyek, megvallom a bûnömet és kérek üdvös elégtételt és föloldozást. Imádkozom. És az Egyház válaszul, Krisztust idézve, az Ô nevében feloldoz engem. Lehet tudni, hogy ez megtörténik, megtörtént. Ez nem jámbor óhaj, nem egy pszichiátriai fogás, ez tény, történés: elveszik tôlem a bûneimet. S a liturgikus imádság csúcsformája a szentmise.

5. Az imádság megmutatja a vallást

Jó tudni azt is, hogy az imádság megmutatja az embert. Mert ha valakitôl választ kaphatunk erre a kérdésre: ,,Mondd meg nekem imádkozol-e, hogyan és mit?'' -- megtudunk arról a valakirôl olyan dolgokat, amiket reflektáltan esetleg még ô maga sem tud. Ha ugyanis azt a választ mondja valaki, hogy ,,én az imádságot nem ismerem'' -- akkor tudható, hogy ô vallástalan ember. Vele igazában vigyázni kell, mert nincs Istene. A lelkiismerete számára nem létezik olyan fórum, melyre ô odafigyel, s mely ôt számon kéri. Számára ilyen nincs. Ô autonóm, ô szabad, ô független mindenkitôl. És ettôl teljesen kiszámíthatatlan. Mert az érdekei vezérlik, gazdasági, ilyen-olyan-amolyan érdekek, és soha nem tudhatom, hogy mikor kerülök vele olyan helyzetbe, hogy most éppen sértem az érdekét. És ô akkor azzal a gátlástalansággal fog elbánni velem, amelyrôl -- úgy véli -- senkinek sem tartozik elszámolással. És nem tudhatom, hogy mit fog tenni.

Ha pedig azt a választ kapom, hogy: ,,szoktam imádkozni, naponta hétszer elmondom a Korán elsô szúráját'' -- ebbôl a halló fülû ember tudja, hogy egy muszlimmal áll szemben, aki mögött ott van az egész iszlám világ. És nagyjából tudhatom, hogy ez az ember az iszlám erkölcsi elveit pontosan fogja tartani. De arra azért vigyáznom kell, hogy a kislányom milyen kapcsolatba kerül vele, amennyiben azt szeretném, hogy az unokáim szentségi házasságra alapozott családban nôjenek föl.

Vagy azt hallom valakitôl: ,,én imádkozom, én minden áldott nap kétszer elmondom a Sema Jiszraél címû imát''. -- Akkor tudom, hogy egy vallásos zsidóval állok szemben, akirôl ez az ima nekem sokat elmond. A legfontosabb adata, hogy ez az ember az Ószövetség üdvtörténeti állapotában él. Azaz, nem várhatom tôle, hogy a római katolikus Egyházat úgy tisztelje, mint ahogy ezt egy protestáns kereszténytôl vagy egy katolikus kereszténytôl elvárhatom.

Az ima a vallásoknak nagyon pontos jelzôje és jellegzetessége, s az imádkozó embert kívülrôl is fölismerhetôvé teszi. Japánról mondják, hogy ott a 16. század közepén megjelentek az elsô katolikus misszionáriusok. Azután hosszú-hosszú üldözések után betiltottak minden missziót, és befagyasztották a kereszténységet. De keresztények azért éltek, és családon belül kereszteltek, nemzedékrôl nemzedékre, vagy háromszáz éven keresztül. És amikor újra európai keresztények jöttek közéjük, ezekben a japán keresztényekben ott élt az emlék, hogy a katolikus Egyháznak van hierarchiája, élô közössége. Az európaiaktól megkérdezték: ,,Mit imádkozol?'' -- s aki azt mondta: ,,én a Miatyánkot imádkozom'', azt tovább kérdezték: ,,Mást nem?'' -- ,,Nem!'' -- ,,Akkor te nem vagy katolikus.''

Ha viszont a kérdésre azt a választ kapták, hogy: ,,én kezdem a napot az Úrangyalával -- fölcsillant a szemük --, és imádkozom a Miatyánkot meg az Üdvözlégyet'' -- erre a nyakába borultak ennek az embernek mint katolikus testvérüknek. És a kérdezett az is volt!

6. Az imádság megmutatja az embert

Az ima fölismerhetôvé teszi az embert. Mert az alapvetô imákat, a kötött imákat nem mi találjuk ki, hanem az a vallás születésétôl kezdve, nemzedékrôl nemzedékre adatik tovább. A mi kötött szövegû imáink az Úr Krisztustól és a Szûzanyától meg az apostoloktól valók, illetve az Ószövetség örökségei.

Utóbbin nemegyszer megbotránkoznak emberek. Mégpedig kétfelôl szokták kifogásolni, hogy a katolikus Egyház ószövetségi imaszövegeket is használ.

Az egyik részrôl azt szokták fölvetni, hogy: ,,Mi közünk nekünk az Ószövetséghez? Ha egyszer eljött Jézus Krisztus és megkötötte velünk az új szövetséget, mi közöm nekem ahhoz, hogy mit gondolt Ábrahám, mit imádkozott Jákob, mit mondott Mózes, meg mi van a zsoltárokban. Nem érdekel, nekem újszövetségi imákra van szükségem!'' -- Ez az egyik nehézség, mely az Egyházon belül jelentkezhet.

A másik értetlenséget kívülrôl fogalmazzák meg: ,,Miért vagytok olyan nagyra magatokkal, ti keresztények? Hiszen mindent tôlünk kaptatok. Kérem, tessék tisztelni a kereszténység zsidó gyökereit! Tulajdonképpen föl kellene ismernetek, hogy vissza kellene térni, meg kellene térni az Ószövetséghez, ha már egyszer az imádságait használjátok.''

Amit az Úr Krisztus a hegyi beszédben mondott -- ,,én nem feloldani jöttem a törvényt, hanem beteljesíteni'' --, az az Ószövetség imádságaira is érvényes. Igen nagy pillanat lehet az imádkozó ember életében, amikor elmélkedik, és fölfedezi -- mondjuk a bûnbánati zsoltárok vagy a huszonegyedik révén --, hogy az ószövetségi szöveget olvasva egy régi, 2500--3000 éves világ szenvedô emberének szavát hallja! És ugyanazokról a szenvedésekrôl van szó, mint amit a mai imádkozó is megél.

Ha azonban a zsoltárt egyszer megpróbálom az Úr Krisztus ajkáról hallani -- és ez a templomba járó embernek nem lehetetlen --, mégpedig a kereszten, az ég és föld között megfeszített Krisztus imádságaként hallani, akkor egészen másként szólal meg ugyanaz a szöveg, mint az Ószövetségben.

És ez a teljes Zsoltároskönyvre érvényes, az összes ószövetségi imádságra érvényes: amikor az Úr Krisztus veszi ôket az ajkára -- amint ezt földi életében tette és az Egyház liturgikus imájában ma is teszi -- , akkor ezek az imádságok is beteljesednek. Amikor a Szûzanya imádkozza vagy az apostolok imádkozzák, már a beteljesedett formában szólnak ezek az imádságok.

7. Az imádság feltárja Istent

Ezért merte a római katolikus Egyház azt megcsinálni, hogy hivatalos imádkozóinak, a szerzeteseknek meg a papoknak a zsolozsmáskönyvét a Zsoltároskönyvre építette. Erre a beteljesedett imádságra.

De az imádság Istent is föltárja. Amikor mi katolikusok elkezdünk imádkozni, ezt mondjuk: ,,Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében, amen!'' -- és közben keresztet vetünk. Amikor befejezzük, ugyanígy teszünk. Ez még a szentmisében is így van, azzal a változattal, hogy a szentmise végén, ugyanezzel a szentháromságos formulával kapjuk az Egyház áldását: ,,Áldjon meg benneteket a mindenható Isten, az Atya, a Fiú és a Szentlélek'' -- és keresztet vetünk.

Ez azt jelenti, hogy amikor mi imádkozni kezdünk, a Szentháromságot szólítjuk meg; és tudjuk, hogy ezt azért tehetjük, mert a kereszt misztériuma által nyílt meg az út számunkra a Szentháromsághoz.

Mert ha minket kérdeznek -- szoktál imádkozni? rendszeresen? és mit imádkozol? --, mi ezt mondjuk el: keresztvetéssel kezdünk, és ajkunkon ott él az Egyház kötött szövegû imádságos kincse.

Isten, akivel mi beszélgetünk, Szentháromság. Ennek az igazságnak alapján szólítjuk Ôt úgy, ahogyan ezt nekünk a mi megváltó Krisztusunk tanította. És ez rendkívül fontos. Mert ezzel tud az Egyház kilépni az egymással versengô vallások körébôl, akik talán egymásra is licitálva bizonygatják a híveiknek, hogy melyikük formulája hatásosabb, szebb, irodalmibb, ilyenebb-olyanabb -- amint azt az emberek kitalálták.

Amikor pedig az Egyház tanít imádkozni, nem kitalált dolgokat, hanem kinyilatkoztatott dolgokat mond. Amiket az Úr Krisztustól, az apostoloktól megtanultunk.

8. A közbenjáró imádság

Végül az imádságnak van még egy összetevôje, ami jellegzetesen ószövetségi, beteljesedett formájában pedig jellegzetesen katolikus: az imádkozó ember nemcsak magáért beszél. Fôleg akkor nem, ha hivatalos megbízása van az imádságra. Az imádságnak közbenjáró feladata is van, és ezt végig nyomon lehet követni a Szentírásban, az összes nagy ószövetségi imádkozóban. Vannak pillanatok, amikor -- éppen azért, mert az imádkozó kapcsolatban van Istennel -- bizonyos dolgokat fölismer, amit a másik még nem is tud. Ezek lehetnek elkövetett bûnök, fenyegetô veszedelmek, melyek a bûnök következményeként pontosan várhatók. Az imádságos ember tud szólni, közbenjárni a többiekért, a veszedelem eltávoztatásáért. Látni ezt Mózesnél, Ábrahámnál, Illésnél, az összes ószövetségi nagyoknál.

És az Úr Krisztus megváltói mûve igazában ennek az isteni beteljesedése. Hiszen amikor Ô tanít, épp ezért tanít: ,,Ember halld meg, vedd észre, mit akar tôled a te Istened! Halld meg, hogy, amit a lelkiismeretedben mond, teérted mondja, mert szeret.''

És amikor meghal értünk, az Úr Krisztus tudja, hogy ha végig nem járja a keresztutat és oda nem adja az életét értünk, mi elvesztünk. És Ô vállalja, hogy közbenjárónk legyen az Atyánál. Leró helyettünk mindent, ami adósságot mi a bûneinkkel fölhalmoztunk.

Ezt a közbenjáró jelleget az igazán imádságos lélek ismeri. Amikor egymásnak olyat mondunk, hogy ,,imádkoztam érted'', vagy egy levelet azzal fejezünk be: ,,imádkozva érted, ölellek'' -- ez ezt jelenti. Vagy, amikor kérjük egymást, hogy: ,,te, most valami nagyon fontos dolog következik, imádkozz értem, ... a családomért, egy betegemért, vagy ezért, azért, amazért...'' -- ugyanezt kérjük.

9. Az imádság és az önismeret

A mi Istenünknek, a Szentháromságnak nagyon kedves, amikor az ember ajkáról közbenjáró imát hall, amikor az ember nemcsak magáról meg magáért beszél, hanem szót tud emelni a testvéreiért is, miközben talán egyre inkább elfeledkezik önmagáról. A közbenjáró ima kifejezetten a felebaráti szeretet imája.

Az imádság azonban nemcsak a másik embert teszi fölismerhetôvé, hanem önmagunkat is. És ha valaki igazán ôszintén tudni akarja, hogy Uram Istenem, hol tartok én most az életemben, a magam negyven, húsz, hetven, x évével, érdemes végiggondolni egy olyan lelkiismereti kérdéssort, amelyik az imádságra vonatkozik. Amikor nem mást faggatok, hanem magamat. Magamat nézem, és ilyeneket kérdezek magamtól: Szoktam imádkozni? Mikor és hogyan? Van-e kötött idôpontja az imádságnak? Tudhatja-e rólam a mennyország azt, hogy ez a lélek az ébredése után két perccel elkezdi mondani, hogy ,,szívem elsô gondolata Hozzád száll föl Istenem''. Vagy ellenkezôleg, még az ôrangyalom sem tudja, mikor jut eszembe napközben, hogy imádkozzam. Mert az, hogy imádkozik az ember, jó, de hogy rendszertelenül imádkozik, az már nem annyira jó. -- Vagy mennyire szoktam figyelni arra, hogy összeszedjem magam, amikor imádkozom. Ez kicsit összefügg azzal, hogy tudok-e egy csöndes szögletet keresni magamnak, és tudok-e idôt, zavartalan idôt biztosítani az imádságnak? Ha valaki erre azt mondja, hogy: ,,Nahát, ez illúzió az én körülményeim között, amikor heten-nyolcan, x-en lakunk y négyzetméteren, ez még csak föl sem merülhet!'' A mi Istenünknek van ahhoz hatalma, szeretete, tapintata, kegyelme, hogy a legnyüzsgôbb családban, ha az ember akarja, megtalálja azokat a pillanatokat, amikor úgy igazán meg tudja szólítani az Istent. Lehet, hogy csak egy mondat a reggelben meg az estében. De az a reggeli mondat, úgy meg tudja címkézni az egész napot, hogy minden cselekedet, minden mulasztás, minden gondolat imádsággá tud válni, és ez kedves az Isten elôtt.

Azután, azt is meg lehet kérdezni, miért szoktam imádkozni? A bajaimon meg a gondjaimon kívül eszembe jut-e néha, vagy esetleg rendszeresen más, a testvéreim, a felebarátaim, az Egyház, az ország, Magyarország, eszembe jut-e, imádkozom-e érte?

Reálisabb képet kap az ember önmagáról, ha végig meri gondolni, hogy az imaélete milyen. Mert az imádság, nemcsak megmutatja az embert, hanem neveli is. És ha engedi az ember a szívében az isteni hívásra fölébredni azt a vágyat -- jaj, úgy szeretnék imádkozni, úgy istenigazából imádkozni, azon a módon, amit a saját életállapotom megenged, és amire igazában én kötelezve is volnék az én Istenem elôtt! --, ha ezt a szent vágyat az ember engedi a szívében megszületni, az beteljesedik.

Hiszen már maga ez a vágy, ez a sóhaj: ,,Istenem én úgy szeretnék imádkozni, mégpedig jól imádkozni!'' -- már ez maga is imádság. És az Úr nem véletlenül biztatott: imádkozzatok, kérjetek, keressetek, zörgessetek! Ne féljetek, mert az Atya szeret benneteket! Fôleg akkor szeret titeket, amikor imádkoztok. Amen.


6. vasárnap. Az emberrôl

Hatodik este, április 8-án,

Virágvasárnap

Testvéreim! Elérkeztünk az utolsó konferenciabeszédhez. Sorozatunk címe: Embernek lenni a harmadik évezred elején.

De az eddigiek során igazában csak két kérdést próbáltunk körüljárni, megvizsgálni, mégpedig azt, hogy a nagyböjt két nagy ténye, a böjt és az imádság mit jelent, és emberségünk számára jelent-e valamit? Emberebb-e az, aki böjtöl és imádkozik, vagy nem? És -- szeretném remélni -- kiderült: a böjtölés tanítja az embert olyannak lenni, amilyennek a Teremtôje látni akarja. Tanítja az embert uralkodni, elsôsorban önmagán, a vágyain, ösztönein. A böjt Istenhez kötôdik, mert ha nem Isten kedvéért vagy vele párbeszédben folyik a böjt, akkor fogyókúra vagy diéta vagy éhségsztrájk van, de nem böjt.

A böjtölésrôl ezek után azt is elmondhatjuk, hogy az imádságnak egy fajtája, hiszen imádkozni tudunk gondolattal, szóval, cselekedettel és mulasztással. A böjt mulasztással történô imádság, amikor valamit megtagadok magamtól, ami járna, jól is esne, önmagában nem bûn, de most elmulasztom. És ennek alapformája az ételben és az italban gyakorolt mértéktartás. De böjtölni nemcsak étellel és itallal lehet, hanem mindennel, amirôl az ember azt tapasztalja, hogy leköti a figyelmét, betölti a lelkét.

A mi korunkban, a mi éveinkben nagy alkalom a böjtölésre a média, a sajtó, rádió, s fôként a tv. Mert hányszor megtörténik, hogy ezek annyira lekötik a figyelmet, hogy nem is veszem észre, és idôt veszítek; elfordul a figyelmem olyan dolgoktól, amiket tennem kellene. El tudnak vonni a kötelességeimtôl. Mindenekelôtt el tudnak vonni a lélek belsô csöndjétôl, attól a belsô összeszedettségtôl, ami az imádsághoz kell. Éppen ezért itt, a nagyhét kezdetén el lehetne gondolkodnunk azon, hogy vajon ilyen médiás témakörben nem tudnánk-e valamit odaajándékozni a mi Istenünknek, a Szentháromságnak, azért, hogy a megváltás misztériumához egy kicsit közelebb tudjunk kerülni. Mert valószínûleg nem használna a léleknek az, ha nagypéntek éjszaka egy nagy krimit vagy egy nagy show-t végignézne! Vagy a húsvétvasárnapra úgy érkezne meg, hogy éjjel tizenkettôtôl háromig valami bomba nagy mûsort élvezett. Míg ha médiás csöndöt tud teremteni valaki, akkor a most következô napok rávilágítanak a megváltás misztériumára, elmélyíthetnek az imádságban, s közelebb vihetik az embert az Emberhez. Ahhoz az emberhez, akivé válnunk kellene.

1. Ki az ember?

Mert naiv dolog azt képzelni, hogy én ember vagyok, vagyok, aki vagyok, kinek mi köze hozzá, azután igazodjon hozzám mindenki. És magától értetôdik, hogy amim van, az az enyém, ami fölött uralkodom, az az enyém, amit élvezek, az az enyém, kinek mi köze hozzá! Sôt, ez nem csak naivitás, hanem elvéti az ember az életét.

Ha valakiben még soha nem vetôdött föl az a kérdés, amit az a kicsi -- akit az ember elôször kinevet -- megkérdez, hogy ,,hol voltam, amikor nem voltam?'', vagy még nem érintette meg az embert az a megremegtetô kérdés, hogy ,,miért pont én születtem meg, s miért én vagyok én?'' -- amíg ezek a kérdések még nem vetôdtek föl valakiben, igazában az emberségétôl még messze jár. De ezek a napok, melyek következnek, ha összeszedettségben tudnak telni, akkor az emberségünkhöz jutunk egy kicsit közelebb.

És most ezt az utolsó konferenciabeszédes estét annak a kérdésnek szenteljük, hogy mit is jelent embernek lenni? Olyan jó lenne, ha majd azzal a vággyal a szívünkben tudnánk hazamenni, hogy ,,Istenem! Én úgy szeretnék az az ember lenni, akit az Egyház nekem meg tud mutatni! Úgy szeretném! És most már sejtem, hogy még nem vagyok az. És ha azt kérdezem, hogy lehet-e embernek maradnom a harmadik évezred elején, nem jó a kérdésem. Azt kell kérdeznem, van-e esély arra, hogy itt, Magyarországon, úton az egyesült Európa felé, ma, a harmadik évezred elsô esztendjében, van-e esélyünk arra, hogy emberré váljunk. Azzá az emberré, akit az Egyház megmutatott nekem.''

Amikor a kérdést föltesszük, hogy ki az ember, elsô pillanatban zavarba jövünk, mert értelmetlennek látjuk a kérdést. Olyannak, mint a kicsinek a kérdését. De ha gondolkodunk, rájövünk, hogy a kérdés értelmes, és igazában rengeteg a válasz, ami körülöttünk zsong a levegôben. Mert amit kultúrának nevezünk, igazában nem más, mint ennek a válasznak, ezeknek a válaszoknak a kavalkádja, hogy ki az ember?

Az Egyház e kérdéssel kapcsolatban úgy érzi magát, mint amikor valaki megkérdezi: ,,mivel csillapítsam a szomjamat?'' -- s jön a marketing-szakember, kézenfog, bevezet egy szupermarket eladóterébe és odaállít egy polc-erdô elé, hogy ,,Parancsolj! Válogass a Coca colától a kivi-léig az összes variációban: tessék, szomjas vagy, igyál!'' -- És nincs a polcon forrásvíz! Az az Isten adta, természetes tisztaságú forrásvíz, amelyikben a legalapvetôbb ásványi anyagok mind benne vannak, egyébként szintelen, szagtalan, íztelen; de ha megittam belôle egy kétdecis pohárral, fél napra elmúlik a szomjam. Míg a colától a kivi levéig bezárólag vedelem, vedelem, vedelem -- közben persze kifosztottak, mert itt keményen meg kellett fizetni mindent --, és a szomjúságom nem múlt el. S közben néhányszor rosszul is lettem.

Valahogy így vagyunk ezzel a kérdéssel, hogy ki az ember; ha egyáltalán a kérdés így merül föl a kínált válaszokban, és nem arra kapom a választ, hogy mi az ember! Mert furcsa módon erre a kérdésre nemcsak a vallások válaszolnak, hanem nagyon praktikus, gyakorlati emberek is.

2. A világ válasza

Kapunk olyan válaszokat, hogy az ember egy olyan lény, aki ki tudja magának mazsolázni az életbôl az élvezetet. A legdrasztikusabb testi élvezetektôl kezdve a legkifinomultabb szellemi élvezetekig bezárólag, az ember kétoldalúan képes erre: részben fogyasztóként a kínálatból ki tudja magának mazsolázni, részben eladóként föl tudja építeni azt a bizonyos polcrendszert a hatalmas kínálatával. Egy másik válaszvariáció, hogy az ember az a lény, aki pontosan ki tudja szimatolni a körülötte lévô világból a számára hasznos dolgokat. Szelektálni tud, szûrôrendszert tud építeni önmaga és a világ közé azzal, hogy ,,hozzám csak az érkezhet el, amibôl nekem hasznom, profitom van''.

Ezeknek a válaszoknak azonban alapvetô baja van, tudniillik kirekesztôek. Ezek diszkriminatív válaszok. És érdekes, erre a mai ember nem allergiás. Pedig kiszúrnak vele. Mert a hedonisták is, akik azt mondják, hogy az ember mazsolázni képes lény, vagy az utilitaristák is, akik azt mondják, hogy az ember haszonvadász lény, nem teszik hozzá azt, hogy ,,bizonyos életkorában -- és föltéve, hogy egészséges''. Ha túl fiatal, vagy már öreg, vagy beteg, vagy nyomorék, ebbe a rendszerbe nem passzol bele, tulajdonképpen nem is ember. Tulajdonképpen ki is lehetne irtani, mert teljesen fölösleges az összes többi számára, esetleg teher a többiek számára. A kínálatban ez ott van, és azoknak, akiket nem rekeszt ki, azoknak igen nagy csábító erô, hogy ô az ember, ô, a gazdag, az ügyes, az erôs, aki tud mazsolázni.

3. A vallások válasza

A vallásoknak is vannak ilyen kínálatai, amiket most nem vehetünk sorra. Az üdvtörténet azonban azt mutatja, hogy alapjában három nagy válasz van: az egyik az Ószövetségen és az Újszövetségen kívüli vallásos világé, a másik az Ószövetségé, a harmadik az Újszövetségé. És most csak ezzel a két utóbbival fogalkozunk, mert a vallások válasza sokkal tarkább, mint az ember azt gondolná. De az Ó- és az Újszövetség válasza két olyan tény, ami meghatározó az egész emberiség számára. És a katolikus Egyház ezt a két választ vállalja; mondván, egyik föltételezi a másikat, és a második beteljesíti az elsôt.

A két válasz közül az elsô, az ószövetségi így hangzik: az ember Isten teremtménye, Ádám és Éva leszármazottja és ellopott lény. A második válasz: az ember megváltott lény, Jézus Krisztus hívôje, s egy olyan élet hordozója, melynek tökéletes mintája maga a megváltó Krisztus és az Ô édesanyja, a Boldogságos Szûz.

Az ószövetségi ember számára az ember férfi és nô, Ádám és Éva, akik eggyé váltak a bûnben. Együtt lopták el bennük az embert. És lett Éva a halandók anyjává. Aki csak tôlük származik -- márpedig aki emberként születik a földre, mind tôlük származik --, ebben az ellopott állapotban születik e világra.

Aki pedig újszövetségi emberként megkapja a keresztségben az újjáteremtést, az gyermekévé válik a Boldogságos Szûznek, testvérévé válik az Úr Krisztusnak.

4. Van-e esélyünk újszövetségi emberré válni?

Ha pedig az a kérdés, van-e esélyünk arra, hogy itt és most, a harmadik évezred elején emberré váljunk, ezt a kérdést így is fogalmazhatjuk: van-e esélyünk arra, hogy a megváltó Krisztushoz és az Ô édesanyjához, a Szûzanyához hasonlóvá váljunk? Illetve elôtte: tudunk-e velük olyan kapcsolatba kerülni, hogy ôk az ô életüket oda tudják ajándékozni nekünk?

Ez az emberségünk alapkérdése. És a válasz nem független tôlünk. Mert hogy az a kapcsolat, melyben az újjáteremtett és megváltott élet az embernek átadható, létrejön-e avagy sem, az nem Istentôl függ, az az embertôl függ, az tôlünk függ.

Az egész Újszövetség errôl beszél. Errôl beszélt már az öreg Simeon, aki jámbor ember volt, és ígéretet kapott -- Istenétôl kapott ígéretet! --: nem fogsz meghalni addig, amíg meg nem látod a Szabadítót! És amikor a gyermek Jézust a Szûzanya meg Szent József fölviszik a Templomba, hogy bemutassák, kapja az indítást: ,,Indulj, most fogsz találkozni azzal, akire vártatok!'' És találkoznak. Az öreg ember ölébe veszi a kicsi Jézust, és azt mondja róla a Szûzanyának és Szent Józsefnek: ,,Ez a gyermek sokak föltámadására és sokak vesztére lesz Izraelben, mert jel lesz; jel, amelynek ellene fognak mondani. És, Mária, a te lelkedet is tôr járja majd át. Mert te látod majd, hogy e gyermek körül megnyilvánul, kinek mi lakik a szívében.''

Szent János az evangéliuma elején -- már visszatekintve az egész megváltás-misztériumra -- azt írja, hogy a megtestesült Ige eljött ebbe a világba mint világosság a sötétségbe, a tulajdonába jött és övéi nem fogadták be. De akik befogadták, azoknak hatalmat adott arra, hogy Isten fiaivá legyenek. Nem a test és a vér alapján. Nem egy férfi akarata alapján, hanem hatalmat adott nekik, hogy az Istenbôl szülessenek újjá. A megtestesült Ige ezt hozta azoknak, akik befogadták Ôt, elsôként a Szûzanya meg Szent József.

5. Emberek Jézus Krisztus körül

Jézus egész élete, a fogantatásától a mennybemeneteléig igazában ez: ott van a jel, és körülötte megnyilvánul, kinek mi lakik a szívében. Végig lehetne elemezni mind a négy evangéliumban, hogy egy-egy csodánál, egy-egy tanításnál, egy Tábor-hegyi jelenetnél hogyan figyelhetô meg ez. De leginkább a passióban válik láthatóvá, hogy hányféle ember veszi körül ezt a megváltó Krisztust, aki körül már nincs színjáték: kinek-kinek a szíve közepe tárul föl, hogy mi lakik benne.

Ugyanis nem az történt, amit a próféciák után egy jámbor ember elgondol: ha a megváltás annyira fontos volt, annyira várták, annyira elô volt készítve, meg annyira az emberi szív alapvetô vágyaira hozza a megoldást a Krisztus, akkor természetszerûen bevattázva, körülvéve, féltve, szeretve és ünnepelve megy végig az életén, és a végén trónra emelik. Gondolná az ember, hogy ennek így kellett volna történnie. És nem ez történt. Hanem egy aránylag széles skálán, bal széltôl a jobb szélig megoszlanak az emberek, és szinte centiméterre meg lehet határozni, hogy milyen közel van valaki a gyûlölethez, mennyire közel van valaki a közönyhöz, vagy mennyire közel van valaki a szeretethez akkor, amikor találkozik a megváltó Krisztussal.

Ha a passiónak a szereplôin végignézünk -- kezdve a Szûzanyától az apostolokon, a fôpapokon, a véneken, a tömegen át egészen a katonákig meg Júdásig bezárólag --, akkor egy nagyon hosszú színskálát lehet látni, amiben a gyûlölet és szeretet mutatkozik meg, és ott van a cinikus közöny is, amelyik ugyan nyakig benne van a gonoszságban, de kifelé tud úgy viselkedni, hogy: ,,kérem, nekem az ügyhöz semmi közöm nincs''.

Nos, ez a közönyös zóna az, ahol a fôpapok vannak meg Pilátus. A fôpapok, akik hosszan-hosszan keresték a módját, hogyan veszejthetnék el Jézust. Meg is hozták a fôtanácsukban a döntést, hogy a názáreti Jézusnak pedig vesznie kell, de olyan jogi keretek között, hogy utána a gyanú leghalványabb árnyéka se vetôdhessék rájuk. Tudták, hogy ehhez olyan helyzetet kell teremteni, amelyben a nép maga adja halálra Jézust. Keresték is a módját, de nem találták, s akkor egyszer csak besurrant hozzájuk Júdás, és fölkínálta a megoldást.

A fôpapok is tudták, hogy ha valakit Jézus legszûkebb környezetébôl meg lehetne környékezni, hogy árulja el, akkor éjszaka, amikor nincsenek körülötte a hívei, a rajongói, le lehetne csapni Jézusra. Na de hol tartózkodik éjszakánként? És Júdás ezt mondta meg. De elôbb megkérdezte: mit adtok nekem érte, ha elárulom, hogy hol tartózkodik éjszaka? És ôk meghatároznak neki harminc ezüstöt. Azután azonban, hogy megtörtént az árulás és Júdás rádöbbent, hogy ,,mit csináltam!'', s rohan vissza a pénzzel, hogy ,,én elárultam az igaz vért'' -- megszólal a cinikus közöny: ,,Mi közünk hozzá? Te lássad!''

,,Mi közöm hozzá?''-- kérdezi az, aki odaadta neki a vérdíjat. ,,Mi közünk hozzá?'' -- mondják azok, akik hónapok óta másra sem vadásznak, csak arra, hogyan lehetne vesztét okozni Jézusnak. S most ôk az úriemberek: ,,Mi közünk hozzá?''

Hasonló történik Pilátussal, aki hivatalnok ember, de reálisan gondolkodik és félti a bôrét. Látja, hogy ez a názáreti ács, akit ô kikérdezett, tudja a személyi adatait, ez királyként semmiféle veszedelmet nem jelent a császárnak! S Pilátus észrevette, hogy akik vádolják, azoknak a szemében az irigység lángja lobog. Hiszen ô is hallotta a híreket, sôt, ô pontosabban tudja talán, mint a fôpapok meg az írástudók, hogy amióta ez a Názáreti elkezdett tanítani, özönlenek hozzá az emberek! De azt is tudja, hogy ez a Jézus nem lázított. Egyetlen terrorista-csoportot nem küldött Jeruzsálembe, hogy kövessenek el merényletet. Senkinek nem csinált bombát. Tanított, csodákat tett, és a tömeg itta a szavát. Ezt Pilátus pontosan tudta. S mivel nem érez benne veszedelmet, mondja: ha mindenáron akarjátok, én megostoroztatom ôt, megfenyítem, de elbocsátom. Nem tudom, miért ítéljem halálra. S ekkor megzsarolják: Ha ezt elbocsátod, akkor vedd tudomásul, nem vagy a császár barátja.

Pilátus azt is tudta, hogy ha egyszer a császár megajándékozott valakit a címmel, hogy ,,te az én barátom vagy'', és e barát ellen egyszer csak suttogni kezdték: ,,Felség, vigyázz, mert ez összeesküvést szô ellened!'' -- jött a császártól az üzenet: ,,Nem vagy többé a barátom! Számûzlek a Fekete-tenger túlsó partjára, és nem fogsz oda megérkezni, megnyugtatlak, útközben megölnek.'' Pilátus ezt tudta. Ezért amikor megzsarolják, hogy ,,ha pedig ezt elbocsátod, nem vagy a császár barátja'', megtörik. De vizet hozat és kezet mos. Azt mondja: nekem ehhez a vérontáshoz nincs közöm, de kimondja a halálos ítéletet.

Ennek a közönyös zónának ez a nagy veszedelme: ha egyszer valaki nem meri vállalni az igazságot, pedig találkozott vele, vagy nem meri bevallani, hogy ,,bennem még nincs annyi szelídség meg alázat, hogy meg tudnék hajolni elôtte'', egyszer csak jön egy olyan perc, amikor eladja az igazságot, megvásárolja, halálra adja, és utána fölteszi a kérdést: ,,Mi közöm hozzá?!'' -- mondván: nekem ehhez semmi közöm nem volt!

Ennél rosszabb a skála bal oldala, ahol a széle felé haladva egyre fokozódik a gyûlölet. E gyûlölet egyik ,,elegáns'' formája, amikor nevetségessé teszik azt, akit egészen gorombán még nem mernek bántani. No, ez Heródes. A negyedes fejedelem, aki pontosan tudja, hogy ô mint uralkodó micsoda kiszolgáltatott helyzetben van Pilátussal szemben, s rajta keresztül a birodalommal szemben. De azért bolondot csinál Jézusból, akiben megérzi az isteni fölényt. Ô faggatja, piszkálja, jelet kér tôle, s ott vannak Jézus körül az ellenségei, akik vádolják, de a néma Jézusban ô megérzi a fölényt, hogy ô ennek a helyzetnek is ura. És ha ô nem akarná, akkor ez most nem történne meg vele.

Heródeshez ugyanis eljutott a hír, hogy ismételten megtörtént, hogy meg akarták fogni, meg akarták ölni Jézust, Ô pedig megfordult, és mindenki bénán végignézte, hogy átmegy közöttük és elmegy. Ezt Heródes tudta. És most azt látja, hogy ,,én bohócot csinálok belôle, körültáncoljuk, csúffá tesszük'' -- és mégis ura az egész helyzetnek.

Ezen a skálán eddig nagyon sokan elmentek. Azok is, akik elfogták Jézust és gúnyolták és köpködték és bántalmazták, s ilyeneket mondtak neki -- miután egy zsákkal letakarták a fejét, s adtak neki egy hatalmas rúgást vagy ütést --: Na mester, mondd meg, hogy ki ütött meg téged?!

De bennük a tudatlanság mûködik. Bennük az a szolgalelkület mûködik, hogy ,,én most engedélyt kaptam arra, hogy valakibôl, akinek én a saruszíját sem merném megoldani, ha négyszemközt találkoznék vele, de most, amikor a kezembe adták, hogy csúfot csináljak belôle, most kiélem magam, és várom a felettesem, az uram dicséretét''. Ide tartoznak a katonák is, akik keresztre feszítik Jézust.

Azután bal felé haladva jönnek azok, akik nyíltan tagadják az igazságot. Hogy miért? Ez egy nagy misztérium. Hogy van az, hogy látván Jézust, hallván a szavát, látva a csodáit, tagadni lehetett Ôt? És lehetett. Sôt lehetett rágalmakkal elárasztni. Lehetett rásütni a bélyeget, hogy vigyázat, ez hamis próféta, aki félrevezeti a népet. Azt viszont mindenkibe beleverték kicsi korától kezdve, hogy Izrael az a választott nép, ahol és amelyiknek a körében ha valaki hamis prófétaként lép föl és másképp tanítja a törvényt, mint az írástudók és a farizeusok, meg a vének és fôpapok, azt azonnal le kell tartóztatni, föl kell küldeni Jeruzsálembe, és ott nyilvánosan ki kell végezni. És rásütötték Jézusra a bélyeget, hogy hamis próféta.

S végül a balszélen vannak azok, akik halálosan gyûlölték Jézust. Akiknek a kérdés úgy vetôdött föl, hogy vagy a Názáreti, vagy én. Ketten együtt nem. Mert ha neki igaza van, és Ô az, amit sejtek róla meg amit mond, akkor nekem át kellene adnom a helyemet ôneki. Ez pedig természetszerûleg nem történhet meg. Következésképpen ha kettônk közül valakinek vesznie kell, nálam a hatalom, ô fog elveszni. -- Ez volt a hivatalos vezetôségnek, Kaifásnak és a fôtanácsnak a sávja.

És ha most elindulunk a közönyösöktôl jobb felé, akkor elôször ott van azoknak a zónája, akik szimpátiával hallgatják Jézust. Egy darabig követik is. Csak abban a pillanatban, amikor emiatt valami kis nehézség adódik, megtagadják. Mondjuk a zsinagógában egy péntek esti istentisztelet után a rabbi odaszólt az egyik férfinak: ,,Én téged a Názáreti Jézussal láttalak!'', s jött a mentegetôzô válasz: ,,Ó, nem, dehogy, tévedtél! Igaz, hogy arra jártam, de hogy képzeled te ezt!''

Péter életének is volt egy ilyen pillanata, amikor a szolgálólány a tûz mellett belenézett az arcába, és megszólalt, hogy ,,te is vele voltál!'' -- És Péter gyáván tagadni kezd. Eszébe sem jut, hogy a szolgálólány szavainak nem lehet következménye, hiszen akkoriban egy szolgálólány mondhatott, amit akart, szavára nem figyeltek oda, nem volt súlya. Péter csak a nagy veszedelmet érzi, és menti a bôrét.

Kicsit odébb jobb kéz felé vannak azok, akik igazán befogadták Jézust, de kicsinyek. Ôk azok a szegények, akik nem számítanak sehol, semmit. Legföljebb ha tömegtüntetést szerveznének és dörömbölnének valahol, kiszólnának, hogy maradjanak már csöndben, de hát nekik a természetük nem az, hogy tüntessenek. Ôk azok, akik hallják Jézus hangjában a Pásztort. Mennek is utána. De úgy érzik -- és ez így is van --, hogy nekik nem az a feladatuk, hogy napközben hallgassák Ôt, éjszaka pedig sürgôsen szerezzenek be fegyvereket, hogy másnap megvédjék Jézust. Ôk tényleg értik a szót. A szívükig hatol a hegyi beszéd, és ôk halálosan komolyan veszik a szót, hogy ,,szeresd az ellenségedet is''. És amikor Jézus az ellenségei kezébe kerül, akkor a félelemtôl és a féltéstôl megdermedve végignézik, ami történik; de a példát látják. És ott cseng a fülükben az Úr szava: ,,én példát adtam nektek, hogy ahogy én cselekedtem, ti is úgy cselekedjetek''.

Ezek a szelíd szegények, a kicsinyek, követik Ôt, mert befogadták. Ôk a pásztorok, akik meghallották az angyali szót, a Glóriát, és elmentek Ôt megcsodálni Betlehembe. És nem botránkoztak meg. Ôk is a szívükben hordozták a szót: ,,Nagy örömöt hirdetek néktek, mert megszületett Betlehemben az Úr Krisztus''. Ezek a kicsinyek, szelídek, szegények ezt hordozzák a szívükben.

Azután tovább jobb kéz felé jön a tanítványi kör, akiket az Úr hosszasan, külön is tanított, fölkészített. Néha kettesével, néha többet, el-elküldte ôket: menjetek, és ha arra alkalmas emberre találtok, mondjátok el neki, hogy közel van az Isten országa.

Nekik is nagy lecke lehetett a szelídség meg a türelem. Mert Jánosról és Jakabról ott áll az evangéliumban expressis verbis, hogy bennük néha föllobbant a bosszú, hogy ,,Mester, ha ezek így fogadnak téged, akkor az Isten nyila vágjon oda hozzájuk!'' Ez nyilván más formában is megfordult a fejükben, hogy ,,ha most egy tôr a kezemben volna, azt a mindenét!'' De nem hiába hangzott feléjük a szó: ,,Nem tudjátok, milyen lélek lakik bennetek. Az Emberfia nem gyilkolni jött! Nem pusztítani jött, hanem életet adni! És majd az életét adja azért, hogy nektek életetek legyen.''

Ez a tanítványi kör ezt szépen, lassan megtanulta; azzal a kis bakival, hogy Péternél nagycsütörtök éjszakáján kard volt, és amikor a Mestert megfogták, föllobbant benne a védekezô tigris: ,,Mester, vágjunk oda karddal? -- és már oda is vágott. És ekkor kapta a leckét: ,,Tedd vissza a helyébe a kardodat. Mert aki kardot ránt, az kard által vész el. És mondd, Péter, most megint azt akarod, hogy azt a kelyhet, amit az én Atyám nekem ad, ne igyam ki?'' Péternek nyilván eszébe jutott, hogy valami hasonlót már hallott, amikor elhangzott a kérdés: ,,Kinek tartotok ti engem?'' -- és ô azt mondta, hogy ,,te vagy a Krisztus, az élô Isten Fia''. Akkor az Isten Fia beszélni kezdett errôl a nagycsütörtökrôl és nagypéntekrôl. Péternek most nyilván eszébe jutott, hogy én akkor is tiltakoztam. Én akkor is két kézzel megragadtam a Mestert, hogy ,,veled ilyesmi nem történik meg''. S ezt még nagycsütörtök éjszakáján sem egészen érti, de lassan megtanulja. Azt a szelíd türelmet, ami a bárányé, az Isten bárányáé, aki a maga emberségével tanítja az ,,ember''-t. Kinyilatkoztatja az embernek az embert: ,,Nézz rám, azután figyeld végig az életemet, és vedd át a példámat. Fogadj be és tanulj tôlem, mert én szelíd vagyok és alázatos szívû. Nem én határozom meg az órákat meg a perceket, a helyzeteket meg az eseményeket, hanem én mindig azt teszem, ami az én Atyámnak kedves.''

És a Jézus körül megnyilvánuló szívek skálájának a jobb szélén áll a mi égi Édesanyánk, a Szûzanya. Aki ebben is tökéletes: a türelemben, a szelídségben, Jézus befogadásában, példájának követésében, az emberségben. S ô, a Szeplôtelen, anyja lett mindazoknak, akik hisznek a megváltó Krisztusban.

6. A mi helyünk Jézus Krisztus körül

Ahogyan az emberségben gyarapszik a lélek, ha meri föltenni azokat a kérdéseket, hogy ,,Imádkozom-e? Hogyan imádkozom? Miért szoktam imádkozni?'', ugyanígy az emberségünkben igen sokat jelent, ha meri az ember végiggondolni, hogy hol is állok ezen a skálán, ahol megoszlanak és eloszlanak az emberszívek a jel körül, a jel pedig a megfeszített Krisztus. Ha meri föltenni az ember e kérdést a megfeszített Krisztus színe elôtt -- ott látva mellette a Szûzanyát meg Szent Jánost meg a tanítványokat; meg mindenki mást: a katonákat, akik odaszögezték, akik ecettel kínálgatják, akik gúnyolódnak, akik arra járnak és ocsmány szöveget döntenek Jézus fejére, meg azokat, akik halálra ítélték -- mindenkit ott látva, föl meri tenni az ember a kérdést: ,,Jézusom, szerinted én ezen a skálán hol vagyok?'' Nem énszerintem, mert szerintem természetesen még a Szûzanyán is túl van a helyem a tökéletességben. Hát nem. Ha valahol a tanítványi zónában van az ember, részünkrôl az a legtöbb, ami elérhetô. Mert ott a tanítványok zónájában az ember már türelmes, szelíd, kivárja az órákat és a perceket, amikor cselekedni kell vagy éppen nem szabad, és tanulja azt tenni, ami az Atyának kedves.

Miután többnyire nem tizenéves ifjak ülnek itt a padokban, hanem az idôsebb korosztály, befejezésül hadd fogalmazzunk meg egy nekünk szóló tanulságot: az idôsebbeknek a mai világ az eutanáziában fölkínálja azt a rendkívül csábító kísértést, hogy ,,amikor már úgy érzed, hogy az életbôl eleged van, amikor már úgy érzed, hogy ennek már semmi értelme nincs, akkor csöngess, jön majd egy ,,fekete angyal'', és vége.

Aki az Úr Krisztus tanítványa, az a megfesztített Krisztustól megtanulja -- legalábbis arra, amikor oda érkezik az élete, hogy ,,most alighanem elmegyek'', addigra meg tudja tanulni azt a türelmes engedelmességet, hogy ,,Istenem, amikor még nem voltam, Nálad voltam, a te Szentháromságos világodban mint gondolat. Amikor elérkezett a perc, néven szólítottál, és lettem az, aki lettem, mert te akartad. Lepergett az életem, melyben megismerhettem az Úr Jézust, az Istenembert, az én Megváltómat. Megismerhettem a Szûzanyát, a szenteket, az Egyházban élhettem s még élek, itt a földön. Amíg akarod, Istenem, addig itt vagyok. Nem türelmetlenkedem, nem fogom eutanáziával elsietni a halálomat sem. Várlak. És tudom, hogy Te, ha már egyszer megteremtettél, nem felejtesz el, nem felejtesz itt, hanem amikor elérkezik az én órám, akkor te hívsz, mégpedig hazahívsz. Csak azt add meg, hogy imádsággal tudjam átadni Neked a lelkemet. Hogy legalább a szívem vágya el tudja sóhajtani azt, amit a te Szent Fiad a kereszten elmondott: ,,Atyám, a kezedbe ajánlom a lelkemet''. Istenem, segíts meg minket, hogy ez így legyen. Amen.


A szentatya nagyböjti üzenete 2001-ben -- Függelék
A szentatya nagyböjti üzenete 2001-ben	Függelék

,,A szeretet nem tartja számon a rosszat''

1. ,,Íme, fölmegyünk Jeruzsálembe'' (Mk 10,33). Az Úr ezekkel a szavakkal hívja tanítványait, hogy vele együtt tegyék meg az utat, amely Galileából arra a helyre vezet, ahol beteljesíti megváltói küldetését. Ez a Jeruzsálembe vezetô út, melyet az evangélisták úgy mutatnak be, mint Jézus földi vándorlásának megkoronázását, az élet modellje a keresztények számára, akik vállalják, hogy követik a Mestert a keresztúton. A mai ember, férfiak és nôk felé is elhangzik Jézus hívó szava: ,,menjünk föl Jeruzsálembe''. Ez a hívás a Nagyböjtben különösen is erôteljes, mert alkalmas idô a megtérésre és arra, hogy újra megtaláljuk a teljes közösséget Ôvele azáltal, hogy bensôségesen részesedünk halálának és feltámadásának misztériumában.

Éppen ezért a Nagyböjt a hívôk számára kedvezô alkalom az élet mély átvizsgálására. A mai világban az evangélium nagylelkû tanúi mellett vannak olyan megkereszteltek is, akik a ,,menjünk fel Jeruzsálembe'' sürgetô felszólításával szemben süket ellenállást, olykor nyílt szembeszegülést tanúsítanak. Vannak helyzetek, amelyekben az imádság felszínes marad, és Isten igéje nem járja át az életet. Sokan jelentéktelennek tekintik a gyónást, a vasárnapi szentmisén való részvételt pedig csak terhes kötelességteljesítésnek tartják.

Hogyan kellene fogadnunk a megtérésre szóló felhívást, amelyet Jézus hozzánk intéz ebben a Nagyböjtben is? Hogyan hajtsunk végre komoly fordulatot az életünkben? Mindenekelôtt meg kell nyitnunk a szívünket a liturgia nekünk szóló üzenetei elôtt. A húsvéti elôkészület idôszaka az Úr gondviselésszerû ajándéka, és nagyszerû lehetôség arra, hogy közeledjünk Hozzá azáltal, hogy magunkba szállunk és meghalljuk az Ô belsô indításait.

2. Vannak olyan keresztények, akik úgy gondolják, hogy nincs szükség az ilyesfajta állandó lelki erôfeszítésre, mert nem érzik sürgetônek, hogy szembenézzenek az evangélium igazságával. Hogy meg ne zavarja megszokott életstílusukat, megpróbálják tompítani és jelentéktelenné tenni az olyan felszólításokat, mint ,,Szeressétek ellenségeiteket, tegyetek jót azokkal, akik gyûlölnek titeket!'' (Lk 6,27). Számukra az ilyen szavak túlságosan nehéznek tûnnek arra, hogy elfogadják és megfelelô módon életre váltsák. E szavak ugyanis, ha az ember komolyan veszi ôket, radikális megtérésre köteleznek. Ehelyett ha bántás vagy sértés éri az embert, inkább az önsajnálat pszichés mechanizmusába menekülnek, vagy engednek a bosszúvágynak, és semmibe veszik Jézusnak az ellenség szeretetére vonatkozó felszólítását. S mégis, a mindennapok emberi eseményei világosan bizonyítják, hogy az egyéni és a társadalmi tényleges megújuláshoz mennyire elengedhetetlen a megbocsátás és a kiengesztelôdés. Érvényes ez a személyek, a közösségek és a nemzetek közötti kapcsolatokra egyaránt.

3. Az emberiséget kínzó számos és tragikus összeütközés, amelyeket olykor félreértett vallási motívumok is vezérelnek, a gyûlölet és erôszak barázdáit vonta népek közé. Néha ugyanez elôfordul egy és ugyanazon nemzeten belül csoportok és pártok között. Olykor fájdalmas tehetetlenséggel látjuk, hogy újra kezdôdnek rég lezártnak látszó harcok, s az a benyomásunk, hogy egyes népek az erôszak megállíthatatlan örvényébe kerültek, amelyben folyamatosan esnek áldozatul, a megoldás minden konkrét kilátása nélkül. S a világ minden részérôl elhangzó békefelhívások hatástalannak bizonyulnak: az óhajtott megbékéléshez szükséges erôfeszítések elmaradnak.

E nyugtalanító helyzettel szemben a keresztények nem maradhatnak közömbösek. A nemrég zárult jubileumi évben emiatt kértem bocsánatot Istentôl az Egyház gyermekeinek bûneiért. Jól tudjuk, hogy a keresztények vétkei sajnos beszennyezték az Egyház makulátlan arcát, de bízván Isten irgalmas szeretetében, aki a bûnbánatért nem tartja számon a rosszat, azt is tudjuk, hogy bizakodva folyathatjuk utunkat. Isten szeretetének éppen az a legnagyobb megnyilvánulása, hogy a hálátlan és bûnös embert újra visszafogadja a maga közösségébe. Ebbôl a szempontból ,,az emlékezet megtisztítása'' mindenekelôtt Isten irgalmának ismételt megvallása, s e vallomást az Egyháznak minden szinten megújult meggyôzôdéssel kell kimondania.

4. A békéhez vezetô egyetlen út a megbocsátás. A bocsánat elfogadása és a megbocsátás megteremti annak lehetôségét, hogy az emberek között új minôségû kapcsolatok létesüljenek, kiszakít a gyûlölet és a bosszú ördögi körébôl, s eltépi a gonoszság láncait, amelyek megkötözve tartják a vetélytársak szívét. A kiengesztelôdést keresô népek és mindazok számára, akik az egyének és a népek közötti békés egymás mellett élésre vágynak, ez az egyetlen út kínálkozik: az elfogadott és felajánlott megbocsátás. Mily gazdag és üdvös tanítás hangzik az Úr szavaiban: ,,Szeressétek ellenségeiteket és imádkozzatok üldözôitekért, hogy gyermekei legyetek mennyei Atyátoknak, mert ô fölkelti napját a gonoszokra és a jókra, s esôt ad igazaknak és gonoszoknak egyaránt''! (Mt 5,44--45) A szeretet az iránt, aki megbántott minket, lefegyverzi az ellenfelet, és a szolidáris együttmûködés helyévé tudja változtatni a csatateret is.

Olyan kihívás ez, mely egyaránt szól az egyes személyeknek, közösségeknek, népeknek és az egész emberiségnek. Egész sajátosan is szól a családoknak. Nem könnyû megtérni a megbocsátásra és a kiengesztelôdésre. A kiengesztelôdés már akkor is nehéznek tûnik, amikor a saját bûnünk áll a háttérben. Ha pedig a másik vétkes, akkor a kiengesztelôdés egyenesen esztelen megalázkodásnak tûnhet. Egy ilyen lépés megtételéhez belsô megtérésre van szükség; szükséges továbbá az alázatos engedelmesség Jézus parancsa iránt. Az Ô szavai nem hagynak kétséget: nem csak annak kell keresnie a kiengesztelôdést, aki kiváltotta az ellenségeskedést, hanem annak is, aki elszenvedte (vö. Mt 5,23--24). A keresztény embernek akkor is keresnie kell a békét, ha úgy érzi, hogy a másik igazságtalan támadásának és bántalmazásának lett az áldozata. Az Úr maga is így cselekedett. Ô várja, hogy tanítványa kövesse ôt és így vegyen részt a testvér megváltásában.

Napjainkban egyre inkább úgy látszik, hogy a megbocsátás a hiteles szociális megújulás és a világ békéje megszilárdulásának szükséges dimenziója. Amikor az Egyház a megbocsátást és az ellenségszeretetet hirdeti, tudja, hogy az egész emberiség lelki örökségébe az emberek közötti kapcsolatok új formáját -- kétségtelenül fáradságos, de reményteljes formáját -- oltja be. Tudja, hogy számíthat az Úr segítségére, aki sohasem hagyja magára azt, aki nehézségei közepette Hozzá folyamodik.

5. ,,A szeretet nem rója fel a rosszat'' (1Kor 13,5). A Korintusiakhoz írt elsô levél e szavaival Pál apostol arra emlékeztet, hogy a megbocsátás a szeretet gyakorlásának egyik legmagasabb formája. A nagyböjti idôszak különösen is kedvezô alkalom arra, hogy elmélyítsük magunkban ennek az igazságnak a tartalmát. A kiengesztelôdés szentségében az Atya Krisztusban megajándékoz minket a megbocsátással, s ez arra késztet, hogy szeretetben éljünk s a másik embert ne ellenségnek, hanem a testvérünknek tekintsük.

A bûnbánat és a kiengesztelôdés ezen idôszaka bátorítsa a hívôket, hogy a hiteles, az emberi lét minden dimenziójára nyitott szeretet jegyében gondolkodjanak és cselekedjenek. Ez a belsô magatartás meg fogja teremni a Lélek gyümölcseit (vö. Gal 5,22), és képesek lesznek megújult szívvel anyagilag is segíteni a nélkülözôkön.

Az Istennel és a felebaráttal kiengesztelôdött szívû ember nagylelkû. A Nagyböjt szent napjaiban szokásos gyûjtés mélyebb értelmet nyer, mert nem csak azt jelenti, hogy a fölöslegünkbôl adunk valamit lelkiismeretünk megnyugtatására, hanem valóban szolidaritást vállalunk a világban jelenlévô nyomorúsággal. Oly sok embertestvérünk fájdalmas arcának és szenvedésének látása lehetetlen hogy ne indítana arra, hogy javaink legalább egy részét megosszuk a szükséget szenvedôkkel. S a nagyböjti adakozás még értékesebb, ha az adakozó szívében nincs ellenérzés vagy közömbösség, vagyis olyan akadály, amely távol tart az Istennel és a testvérekkel való közösségtôl.

A világ a keresztényektôl a közösség és a szolidaritás hiteles tanúságát várja. E tekintetben különösen jelentôsek János apostol szavai: ,,Aki birtokolja e világ javait, és szûkölködni látja testvérét, de a szívét elzárja elôle, hogyan marad meg abban az Isten szeretete?'' (1Jn 3, 17).

Testvéreim! Aranyszájú Szent János az Úrnak a Jeruzsálem felé vezetô útról adott tanítását kommentálva megjegyzi, hogy Krisztus nem hallgatja el tanítványai elôl, milyen harcok és áldozatok várnak rájuk. Kihangsúlyozza, hogy lemondani a saját ,,én''-rôl nehéz, de nem lehetetlen, ha az ember számíthat Isten segítségére, amelyet Ô ,,a Krisztus személyével való közösség által'' ad nekünk (PG 58,619sk).

Íme, ezért szeretnék minden hívôt meghívni ebben a Nagyböjtben arra, hogy buzgón és bizalommal kérjük az Urat: adja meg, hogy valamennyien új módon tapasztalhassuk meg az Ô irgalmát. Egyedül ez az ajándék segít bennünket, hogy elfogadjuk és egyre nagyobb örömmel és nagylelkûbben éljük Krisztus szeretetét, amely ,,nem gerjed haragra, a kapott rosszat nem rója fel, nem örül a gonoszságnak, de együtt örül az igazsággal'' (1Kor 13,56).

E gondolatokkal kérem az Irgalmasság Anyjának oltalmát a hívôk egész közössége számára, és adom szívbôl mindannyiatokra Apostoli Áldásomat.

Kelt a Vatikánban, 2001. január 7-én,

II. János Pál


6. (elsô bûnbánati) zsoltár -- Függelék
6. (elsô bûnbánati) zsoltár	Függelék

Uram, ne haragodban vádolj engem *

és ne búsulásodban fenyíts meg engem!

Könyörülj rajtam, Uram, mert beteg vagyok *

gyógyíts meg, Uram, mert reszketnek csontjaim.

És a lelkem is megzavarodott nagyon *

de te, Uram, hol vagy?

Térj vissza hozzám, ragadd ki a lelkemet *

üdvözíts engem, hiszen Te irgalmas vagy.

Mert a halálban nincs, aki megemlékezne Rólad *

és az alvilágban ki áldana téged?

Jajgatva gyötrôdtem,

éjszakákon át verítéktôl ázott az ágyam *

könnyeim csurogtak fekhelyemre.

A keserûség elvette látásomat *

öreg ember lettem ellenségeim között.

Távozzatok tôlem mind, akik gonoszat cselekedtek *

mert az Úr meghallgatta sírásom szavát.

Az Úr meghallgatta könyörgésemet *

az Úr az én imádságomat elfogadta.

Piruljanak és szégyenüljenek meg összes ellenségeim *

hátráljanak meg és égjen az arcuk hamar.

Dicsôség az Atyának és Fiúnak *

és Szentlélek Istennek

Miképpen kezdetben, most és mindenkor *

és mindörökkön örökké, amen.


31. (második bûnbánati) zsoltár -- Függelék
31. (második bûnbánati) zsoltár	Függelék

Boldog, akinek megbocsáttatott a gonoszsága *

akinek eltakartatott a bûne.

Boldog ember, kinek nem számítja be vétkét az Úr *

s kinek lelkében nincsen álnokság.

Mivel elhallgattam, elsorvadtak csontjaim *

és sóhajtoztam egész nap.

Mert éjjel és nappal rám nehezedett a kezed *

kiszikkadt erôm a nyári hôségben.

Akkor megvallottam Neked a bûnömet *

és vétkemet nem rejtettem el:

Mondtam: ,,Vádat emelek gonoszságom miatt az Úrnál!'' *

És te megbocsátottad bûnöm rosszaságát.

Ezért szól hozzád minden szent * az alkalmas idôben.

És a vizek áradatában * ôt nem éri veszedelem.

Te vagy menedékem, a szorongatástól megôrzöl engem *

és üdvösséged örömével veszel körül.

Értelmet adok neked, és megmutatom az utat, melyen járj *

mindig rajtad lesz a szemem.

Ne legyetek, mint a ló meg az öszvér, esztelenek *

melyek nem engedik, hogy fölszerszámozzák ôket.

Sok fájdalma van a gonosznak *

de az Úrban remélôt irgalom övezi.

Örvendjetek az Úrban és ujjongjatok, ti igazak *

és benne dicsekedjetek mind, egyenesszívûek.


37. (harmadik bûnbánati) zsoltár -- Függelék
37. (harmadik bûnbánati) zsoltár	Függelék

Uram, ne haragodban vádolj engem *

és ne búsulásodban fenyíts meg engem,

mert nyilaid belém furódtak *

és rám nehezedett a kezed.

Méltatlankodásod miatt nincs épség a testemben *

bûneim láttán nincs béke a csontjaimban.

Mert gonoszságaim a fejemre nôttek *

és súlyos teherként agyonnyomnak engem.

Kéklô sebeim lüktetnek és mérgesednek *

ostobaságom miatt.

Meghajlottam és meggörnyedtem teljesen *

szomorúan járok-kelek egész nap.

Mert ágyékom telve van gyulladással *

és nincs egészsége a testemnek.

Bajban vagyok és megalázódtam nagyon *

csak jajgatok szívem fájdalmában.

Uram, te ismered minden vágyamat *

és jajgatásom nincs rejtve elôtted.

A szívem vergôdik, erôm elhagyott *

a világ elsötétült elôttem.

Barátaim és ismerôseim közelembe se jönnek *

rokonaim megálltak a távolban.

És hurkot vetettek elém, kik életemet keresik *

rosszakaróim összebeszéltek,

és egész nap csapdákon törik a fejüket.

Én meg, mint a süket, nem hallottam *

s mint a néma, nem nyitottam meg a számat;

lettem, mint az ember, aki nem hall *

kinek védekezô szó nincs a száján.

Mert tebenned reméltem, Uram *

te meghallgatsz, én Uram, Istenem.

Mert mondtam: Ne örvendjenek fölöttem *

ha megbotlik a lábam, nagyokat ne szóljanak.

Mert esendô vagyok én *

és fájdalmam mindig a szemem elôtt van.

Mert hirdetem a gonoszságomat *

és aggódom a vétkem miatt.

Ellenségeim pedig élnek és erôsek *

megszaporodtak, kik gonoszul gyûlölnek engem.

Rosszal fizetvén a jóért rágalmaznak *

mert én a jót követtem.

Ne hagyj el engem, Uram *

én Istenem, ne távozz el tôlem.

Siess az én segítségemre *

Uram, én üdvösségem.


50. (negyedik bûnbánati) zsoltár -- Függelék
50. (negyedik bûnbánati) zsoltár	Függelék

Könyörülj rajtam, Isten, a te irgalmasságod szerint *

és a te könyörületességed sokasága szerint

töröld el gonoszságomat.

Moss meg engem teljesen az én gonoszságomtól *

és bûnömtôl tisztíts meg engem.

Mert én gonoszságomat beismerem *

és a bûnöm elôttem áll szüntelen.

Ellened, csak teellened vétkeztem *

és rosszat elôtted cselekedtem,

hogy igaznak bizonyulj ítéletedben *

és méltányos légy végzésedben.

Mert íme, gonoszságban nemzettek engem *

és bûnben fogant engem az én anyám.

Mert íme, te a szívbéli igazságot szereted *

és a rejtekben megmutattad nekem a bölcsességet.

Hints meg engem izsóppal és megtisztulok *

moss meg engem, és fehérebb leszek a hónál.

Halljak örömöt és vigasságot tôled *

és ujjongani fognak csontjaim, melyeket összetörtél.

Fordítsd el arcodat bûneimtôl *

és töröld el minden gonoszságomat.

Tiszta szívet teremts bennem, ó Isten *

és az erôs lelket újítsd meg bensômben.

Ne vess el engem arcod elôl *

és szent lelkedet ne vond meg tôlem.

Add vissza nékem üdvösséged örömét *

és készséges lélekkel erôsíts meg engem.

Tanítani fogom a gonoszokat utaidra *

és a gonoszok majd megtérnek hozzád.

Szabadíts meg a vértôl, Isten, üdvösségem Istene *

és nyelvem ujjongani fog igazságodban.

Nyisd meg, Uram, ajkaimat *

és a szám hirdetni fogja dicséretedet.

Mert nem az áldozatban leled gyönyörûségedet *

s ha holokausztot ajánlanék föl, nem tetszenék neked.

A töredelmes lélek az Istennek tetszô áldozat *

a megtört és megalázkodott szívet, ó Isten, meg nem veted.

Légy jóságos Sionhoz jóakaratod szerint *

hogy fölépüljenek Jeruzsálem falai.

Akkor majd igaz áldozatot

fölajánlást és holokausztot mutatunk be neked *

és borjakat áldoznak oltárodon.


101. (ötödik bûnbánati) zsoltár -- Függelék
101. (ötödik bûnbánati) zsoltár	Függelék

Uram, hallgasd meg az én imádságomat *

és kiáltásom jusson eléd.

Ne rejtsd el elôlem arcodat *

amikor csépelnek engem, hajtsd hozzám füledet.

Amikor segítségül hívlak *

gyorsan hallgass meg engem.

Mert napjaim elenyésztek, mint a füst *

és csontjaim kiszáradtak, mint a cserép.

Mint a fû, ellankadt és elszáradt a szívem *

még kenyeremet enni is elfeledtem.

Jajgatásom miatt * csontomra aszott a húsom.

Olyan lettem, mint a pusztai pelikán *

mint éjszakai bagoly a romok között.

Virrasztottam *

s lettem, mint magányos veréb a háztetôn.

Egész nap gyaláznak ellenségeim *

lázadozva összeesküdtek ellenem.

Mert a hamut úgy ettem, mint a kenyeret *

és könny vegyült az italomba

haragod és dorgálásod miatt *

mert fölemelvén földhöz csaptál engem.

Napjaim elhanyatlottak, mint az árnyék *

s én, mint a fû elszáradtam.

Te pedig, Uram, örökre megmaradsz *

emlékezeted él nemzedékrôl nemzedékre.

Te fölkelvén megkönyörülsz Sionon

mert itt az idô, hogy megkönyörülj rajta *

mert eljött az idô;

mert szolgáidnak tetszettek annak kövei *

és megkönyörültek romjain.

És félni fogják a nemzetek a te nevedet, Uram *

és a föld összes királyai a te dicsôségedet.

Mert fölépítette az Úr Siont *

és megjelent a maga dicsôségében.

Meghallgatta a nyomorultak imádságát *

és nem vetette meg könyörgésüket.

Írassék le ez az eljövendô nemzedéknek *

s a nép, mely születik, dicsérni fogja az Urat.

Mert letekintett magasságos szentélyébôl *

az Úr letekintett a mennybôl a földre,

hogy hallja a béklyóba vertek jajszavát *

és föloldja a halál fiait;

hogy hirdessék a Sionon az Úr nevét *

és az Ô dicséretét Jeruzsálemben,

amikor majd összegyûlnek a népek *

és az országok, hogy az Úrnak szolgáljanak.

Útközben alázta meg az én erômet *

megrövidítette napjaimat.

Azt mondom majd

én Istenem, ne vígy el engem napjaim félidejében *

nemzedékrôl nemzedékre tartanak a te éveid.

Kezdetben alapoztad meg a földet *

és a te kezed munkája az ég.

Azok elpusztulnak, te pedig megmaradsz

minden, mint a ruha elenyészik *

köpönyegként cseréled ôket, s azok változnak.

Te pedig ugyanaz maradsz *

és éveid nem fogynak el.

Szolgáid fiai lakni fogják a földet *

és ivadékuk erôs lesz elôtted.


129. (hatodik bûnbánati) zsoltár -- Függelék
129. (hatodik bûnbánati) zsoltár	Függelék

A mélységekbôl kiáltottam, hozzád, ó Uram *

Uram, hallgasd meg az én szómat.

Legyenek a te füleid figyelmesek *

az én könyörgésem szavára.

Ha a gonoszságokat számontartod, Uram *

Uram, ki áll meg akkor teelôtted?

Mert tenálad irgalmasság van *

hogy féljünk téged.

Tebenned reméltem, Uram *

az ô igéjére várt a lelkem;

az Úrban reménykedett a lelkem *

jobban, mint az ôrök a hajnalban.

Jobban, mint az ôrök a hajnalban *

reméljen Izrael az Úrban,

mert az Úrnál irgalmasság van *

és bôséges nála a megváltás.

És ô maga váltja meg Izraelt *

minden gonoszságától.


142. (hetedik bûnbánati) zsoltár -- Függelék
142. (hetedik bûnbánati) zsoltár	Függelék

Uram, hallgasd meg az én imádságomat,

vedd füledbe könyörgésemet, mert igaz vagy *

hallgass meg engem, mert igazságos vagy.

És ne szállj perbe a te szolgáddal *

mert élô ember nem lehet igaz a te szemed elôtt.

Mert az ellenség üldözôbe vette lelkemet,

a földre teperte életemet *

sötétségbe taszított, mint a rég megholtakat.

És szorongás fogta el a lelkem *

elszorult bennem a szívem.

Megemlékeztem a régmúlt napokról *

és tetteidrôl elelmélkedtem.

Kitártam feléd a karomat *

lelkem, mint a szikkadt föld szomjazik utánad.

Sietve hallgass meg engem, Uram *

elfogyott a lélegzetem.

Ne rejtsd el elôlem arcodat *

nehogy olyan legyek, mint a sírba szállók.

Engedd, hogy már reggel halljam irgalmasságodat *

hiszen benned reméltem.

Mutasd meg nekem az utat, melyen járjak *

mert hozzád emeltem az én lelkemet.

Ragadj ki ellenségeim közül *

Istenem, hozzád menekültem.

Taníts meg rá, hogy akaratodat megtegyem *

mert Istenem vagy te.

A te jó lelked vezessen tágas mezôre *

a nevedért, Uram, adj nekem életet.

Igazságodban vidd ki életemet a szorongatásból *

és irgalmasságodban szórd szét ellenségeimet:

veszejtsd el azokat, kik a lelkemet csépelik *

hiszen a te szolgád vagyok én.


21. zsoltár (A szenvedô Megváltó zsoltára) -- Függelék
21. zsoltár (A szenvedô Megváltó zsoltára)	Függelék

Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem ? *

Messze van szabadulásom jajjaim szavától.

Istenem, napestig kiáltok, és te nem hallod *

és éjszaka, és nincsen nyugovásom.

De te vagy a Szent *

ki Izrael dicsôségében lakozol.

Benned reméltek atyáink *

reméltek és megszabadítottad ôket;

hozzád kiáltottak és megmenekültek *

benned reméltek és meg nem szégyenültek.

Én pedig féreg vagyok már és nem ember *

emberek gyalázata, a nép megvetettje.

Akik csak láttak, kinevettek engem *

ajkukat biggyesztve fejüket csóválták:

,,Az Úrban remélt, ragadja ki ôt! *

Szabadítsa meg, hiszen kedveli ôt!''

Mert te hoztál ki engem anyám méhébôl *

én reménységem, anyám kebelétôl;

rád bíztam magam, mióta megszülettem *

születésemtôl fogva te vagy én Istenem.

Ne légy messze tôlem ,

mert a szorongatás itt van *

és nincs, aki segítségem legyen.

Borjak sokasága vett körül *

Básán bikái megkörnyékeztek engem.

Rám tátották a szájukat *

mint a prédáló és ordító oroszlán.

Miként a víz, kiöntettem *

elszakadoztak egymástól összes csontjaim.

Olyan lett bennem a szívem *

mint az olvadó viasz.

Kiszáradt, mint cserép az ínyem

nyelvem a torkomhoz tapadt *

és a halál porába vezettél engem.

Kutyák falkája vett körül *

a gonosztevôk gyülekezete ellepett engem.

Átlyuggatták kezemet és lábamat *

és megszámláltam minden csontomat.

Ôk pedig szemléltek és ôriztek engem

elosztották maguk között ruháimat *

és köntösömre sorsot vetettek.

Te pedig, Uram, ne légy messze tôlem *

Én erôsségem, siess segítségemre.

Ragadd el a kard élétôl életemet *

és a kutya szájából egyetlen lelkemet.

Ments meg engem az oroszlán szájából *

és az egyszarvúaktól gyöngeségemet.

Hirdetni fogom nevedet testvéreimnek *

az Egyházban dicsérlek Téged.

Kik félitek az Urat, dicsérjétek Ôt *

Jákob minden ivadéka, dicsôítsétek Ôt.

Félje ôt Izraelnek minden ivadéka *

mert nem vetette meg és nem nézte le

a nyomorult szegényt;

és nem fordította el az arcát tôle *

és meghallgatta, mikor hozzá kiáltott.

Nálad van dicséretem a nagy Egyházban *

az Ôt félôk színe elôtt megteszem fogadalmaimat.

Esznek a szegények és jóllaknak *

és dicsérik az Urat, kik keresik Ôt:

,,Éljen a szívük örökkön örökké!''

Megemlékeznek az Úrról és megtérnek hozzá *

a föld minden határai,

s imádva borul le elôtte *

a nemzetek minden családja.

Mert az Úré az ország *

s Ô uralkodik a nemzeteken.

Egyedül Ôt imádják mind, kik a földben alszanak

leborulnak elôtte mindnyájan *

kik alászállnak a porba.

És az én lelkem Ôneki él *

és ivadékom néki szolgál.

Hirdetni fogják az Úrról az eljövendô nemzedéknek

és elmondják igazságát a népnek, mely megszületik: *

,,Ezek az Úrnak mûvei!''


138. zsoltár -- Függelék
138. zsoltár	Függelék

Istenem, Te megvizsgáltál, és jól ismersz engemet,

jól tudod, hová visz utam, látod keltem s fektemet.

Még nyelvemre sem jön a szó, már elôtted tudva van,

s mindenfelôl jól bezárva tart kezed minduntalan.

E tudásod meghaladja elmémet, s csodálkozom,

hova mennék, merre futnék, színed elôl, nem tudom.

Hogyha felhatok az égbe, ott talállak Tégedet,

ha leszállnék a mélységbe, látnám jelenlétedet.

És ha messze, tengeren túl, szállnék hajnal szárnyakon,

oda is jobbod visz engem, s az tart fenn mindenkoron.

És ha mondom: a sötétség Tôled elföd engemet,

nem föd el, mert a sötét éj fényes napvilág Neked.

Hogyha az elmélkedésben már végképp elfáradok,

és elalszom, felébredvén mégis csak Veled vagyok.

És ezért Uram, figyelj rám, ki jól ismersz emgemet,

szent törvényed biztos útján vezesd minden léptemet.

Dicsôség Neked, ó Atya, Fiú, s Szentlélek Isten,

miképpen kezdetben vala, most és örökké, amen.


Fülszöveg

A keresztény ember a nagyböjt idején -- az önmegartóztatás és bûnbánat jegyében -- fokozottabban fordul a megváltás mûve felé, s ilyenkor különös hangsúlyt kap életünben a lelki elmélyülés és az elcsendesedés. Ezekhez a csendes pillanatokhoz nyújt lelki táplálékot Diós István könyve a nagyböjti szent idôk során.

A mû elsô fele a hétköznapokra ad elmélkedési anyagot, s annak érdekében, hogy az elmélkedés témájának liturgikus forrását is meg lehessen közelíteni, a szerzô minden napra közli a szentmise könyörgését, szentleckéjének és evangéliumának szentírási helyét.

A könyv második fele a vasárnapokra ad gondolatokat Embernek lenni a harmadik évezred elején címmel. Ez a rész hosszabban beszél a böjtölésrôl és az imáságról. Végül a függelékben megtalálhatók a bûnbánati zsoltárok és a Szentatya 2001 nagyböjtére küldött lelkipásztori üzenete.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)