Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	XVI. Benedek pápa Deus caritas est kezdetû enciklikája A keresztény szeretetrôl A püspököknek, a papoknak és diakónusoknak, az Istennek szentelt személyeknek és minden krisztushívônek A fordítás alapjául szolgáló kiadás: Enzyklika ,,Deus caritas est'' von Papst Benedikt XVI. an die Bischöfe, an die Priester und Diakone, an die Gottgeweihten Personen, und an alle Christgläubigen über die christliche Liebe Fordította: Dr. Diós István Lektorálta: Dr. Rokay Zoltán Tartalomjegyzék


Deus caritas est

Pápai megnyilatkozások

42

Sorozatszerkesztô Diós István

XVI. Benedek pápa

Deus caritas est kezdetû enciklikája

A püspököknek, a papoknak és diakónusoknak,

az Istennek szentelt személyeknek

és minden krisztushívônek

A keresztény szeretetrôl


A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Enzyklika ,,Deus caritas est'' von Papst Benedikt XVI.

an die Bischöfe, an die Priester und Diakone,

an die Gottgeweihten Personen, und an alle Christgläubigen

über die christliche Liebe

Libreria Editrice Vaticana

Vatikanstadt 2006

Fordította Dr. Diós István

Lektorálta Dr. Rokay Zoltán

ISBN 963 360 119 3 (összkiadás)

ISBN 963 361 780 4 (42. kötet)


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Bevezetés

Elsô rész: A szeretet egysége a teremtésben és az üdvtörténetben

Egy nyelvi probléma

,,Erosz'' és ,,Agapé'' -- különbözôség és egység

A bibliai hit újdonsága

Jézus Krisztus -- Isten megtestesült szeretete

Isten- és felebaráti szeretet

Második rész: Az egyháznak mint ,,szeretet közösségének'' szeretetszolgálata

Az Egyház szeretetszolgálata mint a szentháromságos szeretet kifejezése

A szeretetszolgálat mint az Egyház feladata

Igazságosság és szeretet

A szeretetszolgálat sokféle struktúrája a mai társadalmi környezetben

Az egyházi szeretet-tevékenység sajátos arculata

Az Egyház karitatív tevékenységének hordozói

Befejezés

Jegyzetek


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 2006-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában az ISBN 963 361 780 4 azonosítóval. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Szent István Társulaté.


Bevezetés

1. ,,Az Isten szeretet, és aki megmarad a szeretetben, Istenben marad és Isten ôbenne marad'' (1Jn 4,16). Szent János elsô levelének e szavai a keresztény hit magvát -- a keresztény istenképet és a belôle következô emberképet, valamint az ember útját -- egyedülálló világossággal mondják ki. Ugyanebben a versben János a keresztény létnek mintegy a mottóját is megadja: ,,Megismertük a szeretetet, amellyel Isten szeret bennünket, és mi hittünk a szeretetnek'' (vö. 4,16).

Mi hittünk a szeretetnek: a keresztény ember így fejezheti ki életének alapvetô döntését. A keresztény lét kezdetén nem egy etikai döntés vagy egy nagy eszme áll, hanem a találkozás egy eseménnyel, egy személlyel, aki életünknek új horizontot s ezáltal meghatározott irányt ad. János evangéliumában ezt az eseményt a következô szavakkal írja le: ,,Isten úgy szerette a világot, hogy egyszülött Fiát adta oda, hogy mindannak, aki benne hisz (...), örök élete legyen'' (3,16). A szeretet központi jellegével a keresztény hit átvette azt, ami Izrael hitének belsô magva volt, s e magnak új mélységet és tágasságot adott. A hívô izraelita ugyanis minden áldott nap elimádkozza a Második Törvénykönyvbôl azokat a szavakat, melyekrôl tudja, hogy létének középpontját fogalmazzák meg: ,,Halljad, Izrael! Jahve, a mi Istenünk, Jahve egyetlen. Ezért szeresd az Urat, a te Istenedet teljes szívvel, teljes lélekkel és minden erôvel.'' (6,4-5) Az istenszeretetnek e parancsolatát Jézus egyetlen megbízatássá kapcsolta össze a Leviták könyvének felebaráti szeretetrôl szóló parancsával: ,,Szeresd a felebarátodat, mint önmagadat'' (19,8; vö. Mk 12,29-31). Ezek után a szeretet, azáltal, hogy Isten elôbb szeretett minket (vö. 1Jn 4,10), többé már nemcsak egy ,,parancsolat'', hanem válasz a szeretetnek arra az ajándékára, amellyel Isten közeledik felénk.

Egy olyan világban, amelyben Isten nevével olykor összekapcsolták a bosszúállást, sôt a gyûlölet és erôszak kötelezettségét, ez a parancs nagyon idôszerû és jelentôségteljes. Ezért szeretnék elsô enciklikámban arról a szeretetrôl beszélni, amellyel Isten tölt be minket, és amit nekünk tovább kell adnunk.

Ezzel már jeleztem is ennek az írásnak két szorosan összefüggô részét. Az elsô résznek inkább spekulatív jellege lesz, mert -- pápaságom kezdetén -- tisztázni szeretném annak a szeretetnek néhány lényeges pontját, melyet Isten titokzatos módon és mindent megelôzôen kínál az embernek, s ugyanakkor szeretném megmutatni a belsô kapcsolatot ezen isteni szeretet és az emberi szeretet között. A második rész konkrétabb, mert a felebaráti szeretet parancsának gyakorlati megvalósításáról szól.

A téma nagyon szerteágazó; kimerítô feldolgozása meghaladja ezen enciklika célkitûzését. A szándékom az, hogy néhány alapelemet vizsgáljunk meg alaposan, hogy ezáltal a világban fölélesszük az embereknek az isteni szeretetre adott gyakorlati válaszát.


Elsô rész: A szeretet egysége a teremtésben és az üdvtörténetben

Egy nyelvi probléma

2. Isten irántunk való szeretete az élet egyik alapkérdése, és nagyon fontos kérdéseket vet föl arra nézve, hogy kicsoda az Isten és kik vagyunk mi magunk. Mindenekelôtt azonban egy nyelvi probléma állja utunkat. A ,,szeretet'' szó napjainkban a legtöbbször használt és leginkább félreértett szavak egyikévé vált, melyhez nagyon különbözô értelmezések kapcsolódnak. Jóllehet a jelen enciklika a szeretetnek a Szentírásból és az egyházi hagyományból fakadó megértésére és gyakorlatára koncentrál, nem tehetjük meg azt, hogy egyszerûen eltekintünk e szónak a különbözô kultúrákban és a jelenlegi nyelvhasználatban általános jelentéseitôl.

Elôször a ,,szeretet'' szó sokféle jelentését gondoljuk meg: beszélünk hazaszeretetrôl, hivatásszeretetrôl, barátok közötti szeretetrôl, a munka szeretetérôl, a szülôk és gyermekek közötti szeretetrôl, a testvérek és rokonok közötti szeretetrôl, a felebaráti szeretetrôl és az Isten iránti szeretetrôl. E sokféle jelentés közül kiemelkedik a férfi és a nô egymás iránti szeretete, melyben a test és a lélek összjátéka szétválaszthatatlan, és az embernek a boldogság ígéretét adja. Ez a szeretet ellenállhatatlannak látszik mint az általánosan értett szeretet ôstípusa, amely mellett elsô látásra minden egyéb szeretet elhalványul. Itt vetôdik föl a kérdés: vajon a szeretetnek mindezen formái végsô soron valamiképpen összetartoznak-e, és a szeretet -- minden látszólagos különbözôségben -- valójában egy-e; vagy csak mi használjuk egy és ugyanazt a szót teljesen különbözô dolgok jelölésére?

,,Erosz'' és ,,Agapé'' -- különbözôség és egység

3. A férfi és a nô közötti szeretetnek, mely nem gondolkodásból és akarásból fakad, hanem az egész embert egyszer csak hatalmába veszi, a görögök az Erosz nevet adták. Már most elôvételezzük, hogy az Ószövetség az Erosz szót csak kétszer használja, míg az Újszövetségben egyáltalán nem fordul elô. A szeretetet kifejezô három görög szó közül -- Erosz, Philia (baráti szeretet), Agapé -- az újszövetségi iratok az Agapét részesítették elônyben, mely a görög nyelvhasználatban mellôzött volt.

A baráti szeretet (Philia) fogalmát a János evangélium használja, és elmélyítette a jelentését, hogy a Jézus és tanítványai közötti kapcsolatot kifejezze.

Az Erosz e nyelvi mellôzése és a szeretetnek az az új rétege, mely az Agapé szóban mutatkozik, minden bizonnyal jelzi azt a lényeges újdonságot, amit a kereszténység éppen a szeretet értelmezésében hordoz.

A kereszténység bírálatában, mely a fölvilágosodás óta egyre radikálisabb lett, ezt az újdonságot általában negatívumnak tartották. A kereszténység -- vélte Friedrich Nietzsche -- az Erosszal mérget itatott; nem halt ugyan bele, de rosszasággá torzult.[1] Ezzel a német filozófus egy széles körben elterjedt felfogást fejezett ki: vajon az Egyház parancsolataival és tilalmaival nem azt keseríti-e meg számunkra, ami az életben a legszebb? Vajon nem éppen ott állít-e tilalomfákat, ahol a Teremtôtôl számunkra elgondolt öröm boldogságot kínál, mintegy ízelítôt adva az isteni természetbôl?

4. De hát valóban így van ez? A kereszténység valóban szétrombolta az Eroszt? Nézzük csak a kereszténység elôtti világot. A görögök -- hasonlóan a többi kultúrákhoz -- az Eroszban elsôsorban bizonyos mámort láttak, olyan állapotot, melyben az értelmet ,,isteni ôrület'' keríti hatalmába, ami kiragadja az embert a maga szûkös létébôl, s ebben az elragadtatott állapotban valami isteni hatalom a legnagyobb boldogságot tapasztaltatja meg vele. Minden egyéb hatalom az ég és a föld között csak másodlagosnak látszik: ,,Omnia vincit Amor'' -- mondja Vergilius a Bucolicákban -- ,,a szerelem mindent legyôz''. És hozzáfûzi: ,,et nos cedamus amori'' -- ,,és mi engedünk a szerelemnek''.[2]

A vallásokban ez a magatartás a termékenységi kultuszok formájában jelent meg; ezek közé tartozik a ,,szent'' prostitúció, amit sok templomban gyakoroltak. Így az Eroszt mint isteni hatalmat, mint az istenséggel való egyesülést ünnepelték.

Az Ószövetség az ilyen vallási formákkal mint az egy Istenbe vetett hit elleni hatalmas kísértéssel fordult szembe teljes erejével, és mint vallási perverziót támadta. Ezzel azonban nem az Eroszt mint ilyet tagadta, hanem annak pusztító felfogásával szállt harcba. Az Erosz hamis istenítése ugyanis, ami a termékenységkultuszokban történik, az embert méltóságától fosztja meg és embertelenné teszi. A templomi prostituáltakat, akiknek az isteni mámort kellett ajándékozniuk, nem embernek és személynek tekintették, hanem tárgynak, mely által hozzájutnak az ,,isteni ôrülethez'': ezek a nôk ugyanis nem istennôk, hanem emberek, akikkel visszaéltek. Éppen ezért a részegítô, féktelen Erosz nem fölemelkedés, ,,eksztázis'' az isteni természetben való részesedésbe, hanem az ember letaszítása. Így válik láthatóvá, hogy az Erosznak megfékezésre, tisztulásra van szüksége annak érdekében, hogy az embernek ne pillanatnyi élvezetet, hanem a létezés magasságának bizonyos elôízét ajándékozza -- annak a boldogságnak az elôízét, amelyre egész létünk vágyódik.

5. Az Erosz régi és mai fogalmának e rövid áttekintése kettôsséget mutat. Egyrészt úgy tûnik, hogy a szeretetnek valamiképpen köze van az isteni valósághoz: végtelenséget, örökkévalóságot ígér -- valami nagyobbat és valami egészen mást, mint mindennapi létünk.

Másrészt megmutatkozott, hogy az odavezetô út nem egyszerûen az ösztön elhatalmasodásában található meg. Tisztulásra és érlelôdésre van szükség, melyek a lemondás útjára is rávezetnek. Ez az Erosznak nem tagadása, nem ,,megmérgezése'', hanem gyógyítása, hogy az lehessen, ami.

Ez mindenekelôtt az ember lényegének szerkezetébôl következik, aki testbôl és lélekbôl áll. Az ember akkor válik egészen önmagává, amikor a test és a lélek bensô egységre talál; az Erosz kihívását akkor lehet legyôzni, ha ez az egység megvalósult. Ha az ember csupán lélek akar lenni, és a testet mint valami puszta állati örökséget kezeli, a lélek és a test elveszíti a maga méltóságát. Ha pedig a lelket tagadja, és az anyagot, a testet tekinti egyetlen valóságnak, ismét elveszíti a maga mivoltát. Az epikureus Gassendi tréfálkozva így szólította Descartes-ot: ,,Ó Lélek!'' És Descartes így válaszolt: ,,Ó Test!''[3]

De nem a lélek vagy a test szeret -- az ember, a személy szeret mint egy és egyetlen teremtmény, akihez mindkettô hozzátartozik. Csak e kettô valóságos egységében lesz az ember egészen önmaga. Csak így érlelôdhet a szeretet -- az Erosz -- a maga igazi mivoltává.

Manapság sokszor test-ellenességgel vádolják a korábbi kereszténységet, és ilyen hajlandóságok mindig is voltak. De a szerelemnek az az istenítése, amit ma látunk, hazug. A ,,szexre'' lefokozott Erosz áruvá lett, puszta ,,dologgá''; megvehetô és eladható, s így maga az ember válik áruvá. Valójában ez éppen nem az ember nagy igen-je a testre. Épp ellenkezôleg: a testet és a nemiséget puszta anyagként kezeli, amit kénye-kedve szerint használ és kihasznál. Nem úgy jelenik meg, mint szabadságának tere, hanem mint olyasvalami, amit a maga módján élvezetessé és ártalmatlanná próbál tenni. Valójában az emberi test méltóságától való megfosztásáról van szó: a test már nem létünk szabadságának integrális része, már nem létünk egészének élô kifejezése, hanem vissza lett taszítva a pusztán biológiai szintre. A test látszólagos istenítése nagyon gyorsan a testiség gyûlöletébe tud átcsapni.

Ezzel szemben a keresztény hit az embert mindig két összetevô egységébôl álló lénynek tekintette, akiben a szellem és az anyag áthatja egymást, és éppen ezáltal mindkettô új nemességet nyer. Igen, az Erosz az isteni valóságba akar bennünket ragadni, ki akar emelni önmagunkból, de éppen ezért igényli a fölemelkedés, a lemondás, a tisztulás és a gyógyulás útját.

6. Hogyan kell gyakorlatilag elképzelnünk ezen fölemelkedés és tisztulás útját? Hogyan kell megélni a szeretetet, hogy emberi és isteni ígéretei beteljesüljenek? Az elsô fontos eligazítást az Énekek énekében találhatjuk meg, az Ószövetség egyik, a misztikusok által nagyon jól ismert könyvében. A mai általános felfogás szerint a költemények, melyek e könyvben találhatóak, eredetileg szerelmi énekek; esetleg egy konkrét izraelita menyegzôre írták, s rendeltetésük a házastársi szeretet dicsôítése volt. Emellett nagyon sokat mondó, hogy a könyvben két különbözô szó szerepel a ,,szeretet'' jelzésére.

Az egyik a ,,dodim'', egy többes számú szó, mely a még bizonytalan, határozatlanul keresô szeretetet jelenti. Késôbb ezt a szót az ,,ahaba'' váltja föl, melyet az Ószövetség görög fordításában a hasonlóan hangzó Agapéval fordítottak, és -- miként láttuk -- a bibliai értelemben vett szeretet sajátos szava lett. A még keresô és meghatározatlan szeretettel szemben az ahaba/Agapé a szeretetnek azt a megtapasztalását fejezi ki, mely valóban fölfedezte a másikat, és legyôzi az önzésnek korábban világosan uralkodó vonásait. Most már a szeretet törôdés a másikkal és aggódás a másikért. A szeretet többé már nem önmagát -- a boldogság részegségében való elmerülést --, hanem szerelmesének a javát akarja: lemondássá válik, áldozatkészséggé válik, sôt akarja ezeket.

A szeretet fölemelkedéséhez és belsô tisztulásához hozzátartozik, hogy a szeretet most már véglegességet akar, mégpedig kettôs értelemben: a kizárólagosság értelmében -- ,,csak ez az egy ember'' --, és az ,,örökre'' értelmében. Az egész létezést átfogja, minden dimenziójával együtt, az idô dimenziójában is. Ez nem is történhet másképp, mert a szeretet ígérete a véglegességre irányul: a szeretet az örökkévalóságra irányul. Igen, a szeretet ,,eksztázis'', de nem a mámorító pillanat értelmében eksztázis, hanem úgy, hogy állandó út a magába zárkózó én-bôl az én szabad elajándékozására, az önátadásra, s éppen ezáltal önmaga megtalálására, sôt Isten megtalálására: ,,Aki meg akarja menteni az életét, el fogja veszíteni; aki pedig elveszíti, meg fogja azt találni'' (Lk 17,33) -- mondja Jézus. E szavak több változatban visszatérnek az evangéliumokban (vö. Mt 10,39; 16,25; Mk 8,35; Lk 9,24; Jn 12,25). Jézus e szavakkal a saját útját írja le, mely a kereszten át a föltámadásba visz -- a búzaszem útját, amely a földbe esik és meghal és így hoz bô termést; de saját áldozatának és az abban tökéletessé váló szeretetének központja felôl nézve a szeretet és általában az emberi lét lényegét is leírja.

7. A szeretet lényegérôl kezdetben inkább filozófiai gondolataink maguktól vezettek át a bibliai hitbe. Abból a kérdésbôl indultunk ki, hogy a szeretet szó különbözô, olykor ellentétes értelmezései vajon valami belsô egységre utalnak-e, vagy függetlenek egymástól; különösen pedig abból a kérdésbôl, hogy vajon az az üzenet, amely a Szentírásból és az Egyház hagyományából a szeretetrôl hangzik felénk, jelent-e valamit a szeretet általános emberi tapasztalata számára is, vagy esetleg teljesen szemben áll vele. Találkoztunk a két alapszóval: az Erosszal, mint az ,,evilági'' szeretet szavával, és az Agapéval, mely a hitben megalapozott és hittel megformált szeretetet fejezi ki.

E kettôt gyakran úgy is szembeállítják egymással, mint ,,fölemelkedô'' és ,,lehajtó'' szeretetet; más ehhez hasonló felosztások is vannak, mint például a birtokló és ajándékozó szeretet (amor concupiscentiae -- amor benevolentiae) megkülönböztetése, melyhez olykor még a hasznot keresô szeretetet is hozzá szokták fûzni.

A filozófiai és teológiai vitákban e megkülönböztetéseket gyakran túlzó ellentétekké fokozták: a sajátosan keresztény szeretetet lehajlónak, ajándékozónak, azaz Agapénak mondták; a nemkeresztény, fôleg a görög kultúrát ezzel szemben a fölemelkedô, a vágyakozó szeretet, az Erosz határozza meg.

Ha ezt az ellentétet következetesen végigvinnénk, az emberi lét alapvetô életelemei közül kizárnánk azt, ami a kereszténységnek sajátja, és egy egészen különleges világba utalnánk, amit ámulatra méltónak lehet tartani, de az emberi lét egészétôl teljesen idegen volna. Valójában az Erosz és az Agapé -- a fölemelô és lehajló szeretet -- soha nem szakítható el teljesen egymástól. E két különbözô dimenzió minél inkább egyesül az egyetlen szeretet valóságában, annál inkább megvalósul a szeretet igazi lényege. Amennyiben az Erosz mindenekelôtt vágyódó, fölemelô -- a boldogság nagy ígéretével elbûvölô --, annyiban a másikhoz való közeledésben egyre kevésbé törôdik önmagával, egyre inkább a másik boldogságát akarja, egyre inkább gondoskodni akar róla, ajándékozni akarja önmagát, és érte akar élni. Belép az Agapé motívuma, máskülönben az Erosz elvéti és elveszíti a maga lényegét. Megfordítva, az is lehetetlen az ember számára, hogy csupán az ajándékozó, lehajtó szeretetben éljen. Képtelen mindig csak adni, kapnia is kell. Aki ajándékozni akarja a szeretetet, annak magának is kapnia kell ajándékba a szeretetet. Bizony az ember -- miként az Úr mondja nekünk -- forrássá válhat, amelybôl élô víz folyói fakadnak (vö. Jn 7,37-38). De hogy ilyen forrássá válhasson, mindig újra innia kell az elsô ôsforrásból -- Jézus Krisztusból, kinek megnyitott szívébôl magának Istennek a szeretete árad (vö. Jn 19,38).

Az egyházatyák a fölemelkedés és lehajlás, az istenkeresô Erosz és a sokféleképpen továbbajándékozó Agapé elválaszthatatlan összetartozásának jelképét Jákob létrájának elbeszélésében látták. E bibliai szöveg elmondja, hogy Jákob pátriárka párnaként kôre hajtva a fejét álmában látott egy létrát, mely az égig ért, és angyalok jártak rajta föl és alá (vö. Ter 28,12; Jn 1,51). Különösen kifejezô ennek az álomképnek az a magyarázata, amit Nagy Szent Gergely Regula pastoralis c. mûvében ad. Az igazi pásztornak -- mondja nekünk -- a kontemplációban kell gyökereznie. Csak így lehetséges számára, hogy mások szükségleteit úgy magába fogadja, hogy azok egészen az övéi legyenek: ,,Per pietatis viscera in se infirmitatem ceterorum transferat''.[4] Gergely pápa Szent Pálra hivatkozik, aki elragadtatott Isten legnagyobb titkaihoz, s éppen így lehajolván mindenkinek mindene lett (vö. 2Kor 12,2-4; 1Kor 9,22). Hozzáfûzi még Mózes példáját, aki újra meg újra belép a szent sátorba és beszélget Istennel, hogy kijôve Istentôl, népének javára lehessen. ,,Odabent (a sátorban) a szemlélés magasba ragadta, odakinn (a sátoron kívül) a szenvedôk terhe szorongatta -- intus in contemplationem rapitur, foris infirmantium negotiis urgetur''.[5]

8. Ezzel megtaláltuk a föntebb föltett két kérdésre az elsô, még teljesen általános választ: végsô soron a ,,szeretet'' egyetlen valóság, de különféle dimenziói vannak -- hol az egyik, hol a másik oldala lép határozottabban elôtérbe. Ha azonban a két oldal egymástól teljesen eltávolodik, a szeretetnek a karikatúrája, vagy legalábbis csonka formája áll elô.

Alapjában azt már láttuk, hogy a bibliai hit nem ellenvilágot épít a szeretet emberi ôsjelenségével szemben vagy attól függetlenül, hanem az egész embert szólítja meg, megtisztítja szeretetkeresésében és új dimenziókat nyit számára. A bibliai hit ezen újdonsága fôként két pontban mutatkozik meg, melyeket érdemes kiemelnünk: az istenképben és az emberképben.

A bibliai hit újdonsága

9. Az elsô az új istenkép. A Biblia világát körülvevô kultúrákban az Istenrôl és az istenekrôl alkotott kép végsô soron homályos és ellentmondásos. A bibliai hit útján ezzel szemben egyre világosabbá és egyértelmûbbé válik az, amit Izrael alapimádsága, a Sema így foglal szavakba: ,,Halljad, Izrael! Az Úr, a mi Istenünk, az egyetlen Úr'' (MTörv 6,4). Csak egy Isten van, Teremtôje az égnek és a földnek, és ezért minden ember Istene is.

Ez a pontosítás kétszeresen is páratlan: az összes istenek valójában nem istenek; és az egész valóság, amelyben élünk, Istentôl ered, Ô teremtette. Természetesen másutt is vannak teremtéselgondolások, de csak itt válik egészen világossá, hogy nem akármelyik Isten, hanem az egyetlen, igaz Isten az ôs-Szerzôje az egész valóságnak, s minden az Ô teremtô szavának hatalmából származik. Ez azt jelenti, hogy számára kedves ez az alkotása, hiszen Ô maga akarta, Ô maga ,,alkotta''.

És most jelenik meg a második fontos elem: ez az Isten szereti az embert. Az az isteni hatalom, melyet Arisztotelész a görög filozófia csúcspontján gondolkodva próbált megragadni, minden létezô számára kívánság és szeretet tárgya -- ez az istenség mint szeretett létezô mozgatja a világot[6] --, de ô maga semmire nem szorul rá és nem szeret, csak szeretik.

Az egy Isten azonban, akiben Izrael hisz, Ô maga szeret. Méghozzá az Ô szeretete kiválasztó szeretet: az összes népek közül kiválasztja Izraelt, és szereti -- természetesen azzal a céllal, hogy éppen így üdvözítse az egész emberiséget. Ô szeret, s e szeretetét nevezhetjük az Erosz-nak, mely ugyanakkor teljesen Agapé.[7]

Mindenekelôtt Ozeás és Ezekiel próféták írták le merész erotikus képekkel Istennek e népe iránti szenvedélyes szeretetét. Isten Izraelhez fûzôdô kapcsolatát a jegyesség és a házasság képével ábrázolják; ezért a bálványimádás házasságtörés és prostitúció. Ezáltal, miként láttuk, a termékenységkultuszokat visszaéléseikkel együtt az Erosz szóval fejezik ki, de az Izrael és Istene közötti hûséges kapcsolatot is kifejezik vele. Isten és Izrael szerelmi története a legmélyebben abban valósul meg, hogy Isten odaadja népének a Tórát, ami azt jelenti, hogy fölnyitja a szemét az ember igazi lényegének látására, és megmutatja neki az igazi emberlét útját; ez a történet abban áll, hogy az ember, az egy Isten iránti hûségben élve érzi, hogy Isten szereti, és megtalálja az igazságban és az igazságosságban az örömet -- az Istenben való örömet, mely igazi boldogsága lesz: ,,Mert ki van számomra az égben? És ha veled voltam, semmit nem akartam a földön (...) Nekem pedig boldogság az Istenhez ragaszkodnom.'' (Zsolt 73,25.28.)

10. Isten emberek iránti Erosza -- amint mondtuk -- egyidejûleg teljesen Agapé. Nemcsak azért, mert teljesen szabad és minden elôzetes föltétel nélküli ajándék, hanem azért is, mert Ô megbocsátó szeretet. Elsôsorban Ozeás mutatja meg Istennek az ember iránti, az ingyenesség szempontját messze túlszárnyaló Agapé dimenzióját. Izrael ,,házasságot'' tört -- megszegte a szövetséget; Istennek tulajdonképpen el kellett volna ítélnie, el kellett volna vetnie ôt. De éppen most mutatkozott meg, hogy Isten Isten és nem ember: ,,Hogyan adnálak oda téged, Efraim, adnálak át téged, Izrael? (...) Megfordult bennem az én szívem, és ezzel együtt föllobban a könyörületem. Nem teszem meg haragom dühét, nem fordulok meg, hogy szétszórjam Efraimot, mert Isten vagyok én, és nem ember; körödben a Szent, és nem megfélemlítéssel jövök.'' (Oz 11,8-9) Istennek az ô népe -- az emberek -- iránti szenvedélyes szeretete egyúttal megbocsátó szeretet. Ez a szeretet oly nagy, hogy Istent szinte szembefordítja önmagával, szeretetét igazságosságával. A keresztény ember ebben már a keresztnek rejtetten mutatkozó misztériumát látja: Isten úgy szereti az embert, hogy Ô maga emberré lesz, elmegy az ember után egészen a halálba, és ily módon összebékíti az igazságosságot és a szeretetet.

A Bibliának ezen a szintjén filozófiailag és vallástörténetileg figyelemre méltó, hogy egyrészt egy szoros értelemben vett metafizikai istenkép áll elôttünk: Isten minden lehetséges létezônek az ôsforrása; másrészt minden dolognak ezen teremtô ôsforrása -- a Logosz, az Ôsértelem -- az igazi szeretet egész szenvedélyével szeretô Szerelmes. Ezáltal az Erosz a legnagyobb magasságokba nemesedik, ugyanakkor annyira megtisztul, hogy egybeolvad az Agapéval. Ebbôl érthetjük meg, hogy az Énekek énekének a szentírási kánonba való fölvételét nagyon korán azzal indokolták, hogy ez a szerelmi ének végsô soron Istennek az emberekhez, s az embernek Istenhez fûzôdô kapcsolatának képe. Így az Énekek éneke mind a zsidó, mind a keresztény irodalomban a misztikus megismerés és tapasztalat forrása lett, melyben a bibliai hit lényege fejezôdik ki: igen, az ember egyesülhet Istennel -- ez az emberiség ôsálma --, de ez az egyesülés nem összeolvadás, elmerülés egy névtelen istenség óceánjában, hanem olyan egység, melyet a szeretet teremt, melyben mindketten -- Isten és ember -- önmaguk maradnak, s mégis teljesen egyek lesznek: ,,Aki az Úrhoz tartozik, egy lélek lesz vele'' -- mondja Szent Pál (1Kor 6,17).

11. A bibliai hit elsô újdonsága, amint láttuk, az istenkép; a második a vele szorosan összefüggô emberkép. A bibliai teremtéstörténet Ádámnak, az elsô embernek a magányáról beszél, aki mellé Isten segítô társat akar adni. Az összes teremtmény közül egy sem alkalmas arra, hogy az embernek a szükséges segítôtársa legyen, jóllehet a mezô minden állatát és az ég minden madarát néven nevezi, s így eleven kapcsolatba kerül velük. Akkor Isten a férfi egyik bordájából megalkotja az asszonyt. Ádám most megtalálja azt a segítôtársat, akire szüksége van: ,,Ez most végre csont a csontomból és hús a húsomból'' (Ter 2,23). Ennek hátterében ott láthatjuk azokat az elképzeléseket, melyeknek egyik formája a Platón által idézett mesében tûnik föl, mely szerint az ember eredetileg gömb alakú volt, azaz önmagában és önmagának teljesen elég, de gôgje büntetéséül Zeusz kettévágta, s azóta az ember keresi önmaga másik felét, úton van feléje, hogy ismét megtalálja a kerek egységet.[8] A bibliai elbeszélésben nincs szó büntetésrôl, a gondolat azonban jelen van, hogy az ember tökéletlen -- léténél fogva úton van, hogy egy másikban rátaláljon a maga kerek egységére; hogy csak a férfi és a nô közösségében válik ,,egésszé''. A bibliai elbeszélés egy Ádámra vonatkozó próféciával zárul: ,,Ezért elhagyja a férfi atyját és anyját, és feleségéhez kapcsolódik, és ketten egy test lesznek'' (Ter 2,24).

Ebben két fontos dolog van. Az elsô: az Erosz lényegszerûen tartozik az emberhez; Ádám keres és ,,elhagyja atyját és anyját'', hogy megtalálja a feleséget; csak ketten együtt képviselik az emberlét egészét, együtt lesznek ,,egy test''.

Nem kevésbé fontos a második: az Erosz a teremtésbôl eredôen az embert a házasságra rendeli, egy olyan kapcsolatra, amelyhez hozzátartozik az egyetlenség és a véglegesség. Így és csak így teljesedik bensô rendeltetése. A monoteista istenképnek megfelel a monogám házasság.

A kizárólagos és végleges szereteten nyugvó házasság képe lesz annak a kapcsolatnak, mely Istent a népéhez fûzi, és fordítva: a mód, ahogyan Isten szeret, az emberi szeretet mércéje lesz. Az Erosz és a házasság Bibliában látható szoros kapcsolatának alig van párhuzama a Biblián kívüli irodalomban.

Jézus Krisztus -- Isten megtestesült szeretete

12. Az eddigiekben fôként az Ószövetségrôl beszéltünk, de már eddig is látható volt, hogy a két szövetség mennyire áthatja egymást mint a keresztény hit egyetlen Szentírása. Az Újszövetség igazi újdonsága nem új eszmék, hanem Krisztus személye, aki a test és a vér gondolatának hallatlan realitást ad. A bibliai újdonság már az Ószövetségben sem egyszerûen gondolatokban áll, hanem Isten váratlan, s bizonyos értelemben hallatlan cselekedeteiben. Istennek e tevékenysége most drámai formát ölt azáltal, hogy Jézus Krisztusban maga Isten indul el az ,,elveszett bárány'', a szenvedô és elveszett emberiség után. Amikor Jézus példabeszédeiben az elveszett bárányt keresô pásztorról, a drachmáját keresô asszonyról és az atyáról beszél, aki az elveszett fiú elé siet és átöleli ôt, mindezek nem puszta szavak, hanem az Ô saját létének és tevékenységének a magyarázatai. Kereszthalálában történik meg teljesen Istennek az az önmaga ellen fordulása, melyben önmagát ajándékozza oda, hogy az embert újra fölemelje és megmentse -- ez a szeretet legradikálisabb formája. A Jézus átszúrt oldalára emelt tekintet, amelyrôl János beszél (vö. 19,37), megérti, hogy mi volt ennek az írásnak a kiindulópontja: ,,az Isten szeretet'' (1Jn 4,8). Ezt az igazságot Jézus átszúrt oldalában lehet szemlélni, és belôle kiindulva lehet meghatározni, hogy mi a szeretet. Ebbôl a látásból találja meg a keresztény ember életének és szeretetének útját.

13. Az önátadás ezen aktusát Jézus maradandóan jelenvalóvá tette azzal, hogy megalapította az Eucharisztiát az utolsó vacsorán. Elôvételezte halálát és föltámadását, amikor abban az órában a kenyérben és a borban önmagát, a testét és a vérét adta tanítványainak mint az új mannát (vö. Jn 6,31-33). Amennyiben az antik világ arról álmodott, hogy az ember tulajdonképpeni tápláléka -- az, amibôl emberként él -- végsô soron a Logosz, az örökkévaló értelem: ez a Logosz most valóban eledelünkké vált -- mint szeretet. Az Eucharisztia egyesít bennünket Jézus önátadásának aktusával. Mi nemcsak statikusan fogadjuk be a megtestesült Logoszt, hanem részeseivé válunk önátadása dinamikájának.

Az Isten és Izrael közötti házasság képe korábban elgondolhatatlan módon valóra vált: az Istennel való szembenállásból a Jézus önátadásával való közösség, az Ô testének és vérének közössége által egyesülés lesz: a szentség ,,misztikája'', mely Istennek felénk való lehajlásán nyugszik, de tovább halad és magasabbra vezet, mint ahova az ember bármilyen misztikus fölemelkedése fölérhetne.

14. De most még egy további igazságra kell figyelnünk: a szentség ,,misztikájának'' szociális jellege van. A szentáldozásban ugyanis én magam is úgy egyesülök az Úrral, mint az összes többi áldozók: ,,Egy kenyér ez. Azért vagyunk mi sokan egy test, mert valamennyien egy kenyérben részesedünk'' -- mondja Szent Pál (1Kor 10,17). A Krisztussal való egyesülés egyidejûleg egyesülés mindazokkal, akiknek Ô ajándékozza magát. Krisztust nem birtokolhatom egyedül, csak másokkal közösségben, akik már az övéi, vagy az övéi kell hogy legyenek. A szentáldozással kiemel önmagamból és magához, ugyanakkor a többi keresztényekkel egységbe von. ,,Egy test'' leszünk, eggyé olvadt létezô leszünk.

Az istenszeretet és a felebaráti szeretet most valóban egyesül: a megtestesült Isten von mindnyájunkat önmagába. Ebbôl érthetô, miért lett az Agapé az Eucharisztiának is neve: benne Isten Agapéja testileg jön hozzánk, hogy bennünk és általunk tovább hasson. Csak ezen a krisztológiai-szentségi alapon lehet helyesen megérteni Jézusnak a szeretetrôl szóló tanítását. Az, hogy a Törvényt és a Prófétákat az isten- és a felebaráti szeretet kettôs parancsára vezeti vissza, hogy az egész hívô létet erre a megbízatásra összpontosítja, nem puszta morál, mely a Krisztusba vetett hit és az Ô szentségi jelenléte mellett önállóan megállna; hanem a hit, kultusz és étosz egyetlen valóságként hatják át egymást, mely az Istennel való találkozásban Agapévá alakul. A kultusz és étosz megszokott szembeállítása ezzel magától eltûnik: magában a ,,kultuszban'', az eucharisztikus közösségben van jelen a szeretettség (a szeretet, amit kapunk) és a szeretet továbbadása. Az az Eucharisztia, mely nem válik tevékeny szeretetté, önmagában töredékes. És fordítva -- amint ezt az alábbiakban még részletesebben át kell gondolnunk -- a szeretet ,,parancsa'' egyáltalán azért lehetséges, mert nem puszta követelmény: a szeretet azért ,,parancsolható'', mert elôzôen ajándékba kaptuk.

Ezen az alapon kell Jézus nagy példabeszédeit megértenünk. A dúsgazdag (vö. Lk 16,19-31) a kárhozat helyén azért jajgat, hogy vigyék hírül a testvéreinek, mi történt ôvele, aki a szükséget szenvedô szegényen egyszerûen keresztülnézett. Jézus szinte folytatja ezt a jajkiáltását, és felénk mondja, hogy figyelmeztessen, s ezáltal a helyes útra tereljen bennünket. Az irgalmas szamaritánus példabeszéde (vö. Lk 10,25-37) mindenekelôtt két fontos dolgot közöl. A ,,felebarát'' addig alapjában az izraelitákat és az Izrael földjén megtelepedett idegeneket, azaz egy ország és egy nép szolidáris közösségét jelentette. Most ez a határ eltûnik: mindaz, akinek szüksége van rám, s akin segíteni tudok, a felebarátom. A ,,felebarát'' fogalma egyetemessé válik, mégis konkrét marad. Annak ellenére, hogy minden emberre kiterjed, nem egy kötelezettségek nélküli táv-szeretet kifejezôje, hanem itt és most gyakorlati beavatkozásomat követeli. Az Egyház feladata marad, hogy e távoli és közeli pontok összekapcsolását mindig újra értelmezze tagjai gyakorlati életében. S végezetül hangsúlyozottan kell említenünk az utolsó ítélet nagy példázatát (vö. Mt 25,31-46), amikor a szeretet válik egy-egy emberi élet értéke vagy értéktelensége fölötti végsô ítélet mércéjévé. Jézus azonosítja magát a szükséget szenvedôkkel: az éhezôkkel, a szomjazókkal, az idegenekkel, a ruhátlanokkal, a betegekkel és a foglyokkal. ,,Amit egynek a legkisebb testvéreim közül tettetek, nekem tettétek'' (Mt 25,40). Az isten- és felebaráti szeretet összeolvad: a legkisebbekben magával Jézussal és Jézusban Istennel találkozunk.

Isten- és felebaráti szeretet

16. A szeretet lényegére és a szeretetnek a bibliai hitben elfoglalt helyére vonatkozó meggondolásaink után kettôs kérdés vetôdik föl magatartásunkkal kapcsolatban: Szerethetjük-e egyáltalán Istent, akit nem látunk? És: Lehet-e parancsolni szeretetet? E kérdésekben két ellenvetés hangzik föl a szeretet kettôs parancsa ellen: Istent senki nem látta -- hogyan szerethetnénk Ôt?; és: Szeretetet nem lehet parancsolni, hiszen az egy érzés, mely vagy van, vagy nincs, de akarattal nem lehet elôteremteni. A Szentírás látszólag meg is erôsíti az elsô ellenvetést ezen a helyen: ,,Ha valaki azt mondja: »Én szeretem Istent!«, de a testvérét gyûlöli, hazug az. Mert aki a testvérét, akit lát, nem szereti, nem szeretheti Istent, akit nem lát.'' (1Jn 4,20) E részlet azonban egyáltalán nem zárja ki az istenszeretetet, mint valami lehetetlenséget -- épp ellenkezôleg, Szent János idézett elsô levele egészében kifejezetten követeli azt. Hangsúlyozzuk az isten- és felebaráti szeretet fölbonthatatlan összetartozását. Olyannyira összetartoznak, hogy az istenszeretet állítása hazugsággá válik, ha az ember elzárkózik a felebarátja elôl, vagy egyenesen gyûlöli ôt. Az idézett verset sokkal inkább úgy kell értelmezni, hogy a felebaráti szeretet út az Istennel való találkozás felé, s a felebaráttól való elfordulás Isten számára is vakká teszi az embert.

17. Valóban: Istent senki nem látta úgy, amint önmagában van. Ennek ellenére Isten nem egészen láthatatlan, nem teljesen megközelíthetetlen számunkra. Isten elôbb szeretett minket, mondja Szent János elôbb idézett levelében (vö. 4,10), és Istennek e szeretete megjelent közöttünk, láthatóvá vált azáltal, hogy ,,egyszülött Fiát küldte a világba, hogy mi általa éljünk'' (4,9). Isten láthatóvá tette magát: Jézusban mi az Atyát szemlélhetjük (vö. Jn 14,9). Valójában Isten sokféleképpen látható. A szeretet történelmében, amit a Szentírás beszél el nekünk, elénk jön, meg akar nyerni minket -- egészen az utolsó vacsoráig, egészen a kereszten átszúrt Szívig, egészen a Föltámadott megjelenéseiig és azon nagy tettekig, melyekkel az apostolok tevékenysége által a születô Egyházat a maga útjára rávezette. És az Egyház további történelmében sem maradt távol az Úr: mindig újra eljön hozzánk -- emberek által, akikben láthatóvá válik; igéje által, a szentségekben, különösen az Eucharisztiában. Az Egyház liturgiájában, imádságában, a hívôk élô közösségében megtapasztaljuk Isten szeretetét, észrevesszük és azt is megtanuljuk, hogy jelenlétét mindennapjainkban fölismerjük. Ô elôbb szeretett és elôbb szeret minket; emiatt tudunk mi is szeretettel válaszolni. Isten nem érzést ír elô, amit képtelenek volnánk fölkelteni magunkban. Szeret minket, megláttatja és megérezteti velünk a szeretetét, s Istennek ebbôl a ,,megelôzô'' szeretetébôl tud kisarjadni bennünk is válaszként a szeretet.

Ezenfelül a találkozás e folyamatából az is kiviláglik, hogy a szeretet nem puszta érzelem. Az érzések jönnek és mennek. Az érzés lehet egy nagyszerû, kezdeti szikra, de az egész szeretet nem ez. Az imént beszéltünk a tisztulás és az érlelôdés folyamatáról, melynek révén az Erosz egészen önmagává, a szó tökéletes értelmében vett szeretetté válik. A szeretet érlelôdéséhez tartozik, hogy az ember minden erejét összefogja, úgyszólván az embert a maga egészében integrálja. Az Isten szeretetének látható megjelenésével való találkozás az öröm érzését keltheti bennünk, mely abból fakad, hogy megtapasztaljuk: szeretnek minket. De ez a találkozás akaratunkat és érzelmünket is tevékenységre készteti. Az élô Isten megismerése út a szeretet felé, s amikor a mi akaratunk igent mond az Ô akaratára, ez az igen egyesíti az értelmet, az akaratot és az érzelmet a szeretet mindent átfogó aktusában. Természetesen ez egy folyamat, állandó úton-lét: a szeretet soha nincs ,,készen'', nincs befejezve; változik az élet folyamán, érlelôdik, s éppen ezáltal marad hûséges. Idem velle atque idem nolle[9] -- ugyanazt akarni és ugyanazt elutasítani --, így határozták meg a régiek a szeretet lényegi tartalmát: egymáshoz-hasonlóvá-válni, ami az akarás és a gondolkodás közösségéhez vezet. Az Isten és ember közötti szeretet története éppen ebben áll, hogy ez az akaratközösség a gondolkodás és az érzés közösségében növekszik, és a mi akaratunk és Isten akarata egyre inkább egybeesik: Isten akarata már nem idegen akarat számomra, amely kívülrôl kényszerít rám parancsolatokat, hanem az én saját akaratom, abból a tapasztalatból fakadóan, hogy valójában Isten közelebb van hozzám, mint én saját magamhoz.[10] Ezután növekszik az Isten iránti odaadás s végül Isten lesz a mi boldogságunk (Zsolt 73,23-28).

18. Így válik levetôvé a felebaráti szeretet a bibliai és a Jézus által meghirdetett értelemben. Abban áll, hogy azokat az embertársaimat is, akiket elsô látásra nem szívlelhetek, vagy egyáltalán nem is ismerek, Isten kedvéért szeretem. Ez csak az Istennel való bensôséges találkozás által lehetséges, amibôl akaratközösség születik és behatol az érzelmekbe. Ekkor tanulom meg, hogy azt a másikat ne csak a szememmel és érzelmeimmel nézzem, hanem Jézus Krisztus szempontjából lássam. Az Ô barátja az én barátom. A felszínen látható mögött meglátom, hogy belül a szeretet gesztusára vár -- az odafordulásra, melyet nemcsak az erre szolgáló szervezetek által végzek, s nemcsak esetleges politikai szükségszerûségbôl helyeslek. Krisztussal együtt nézem, és a másiknak ezért többet tudok adni, mint a külsôleg szükséges dolgok: a szeretet pillantását, amire annyira szüksége van. Itt mutatkozik meg az isten- és a felebaráti szeretet kölcsönhatása, melyrôl Szent János elsô levele olyan sürgetôen beszél. Ha életembôl teljesen hiányzik az Istennel való érintkezés, akkor a másikban mindig csak a másikat látom, és nem ismerhetem föl benne az isteni képmást. Ha pedig teljesen kihagyom az életembôl a felebaráthoz való odafordulást és csak ,,jámbor'' akarok lenni, csak ,,vallási kötelezettségeimet'' akarom teljesíteni, akkor elsorvad az Istennel való kapcsolatom is. Ez a kapcsolat ekkor csak ,,korrekt'', de szeretet nélküli. Csak akkor leszek érzékeny Isten iránt is, ha él bennem a készség, hogy közeledjek a felebaráthoz és kifejezzem iránta a szeretetemet. Csak a felebarátnak nyújtott szolgálat nyitja meg a szememet annak meglátására, hogy mit tesz Isten értem, s hogy mennyire szeret. A szentek -- gondoljunk csak Boldog Kalkuttai Teréz anyára -- a felebarát iránti szeretet képességét mindig az eucharisztikus Úrral való találkozásból merítették, s megfordítva, ez a találkozás a maga realizmusát és mélységét éppen a felebarátnak tett szolgálatból nyerte. Isten- és felebaráti szeretet egymástól elválaszthatatlan: csak egy parancs a kettô. De mindkettô Isten bennünket megelôzô szeretetébôl fakad, aki elôbb szeretett minket. Így ez a parancs már nem kívülrôl érkezô, számunkra lehetetlenséget elôíró ,,parancs'', hanem az ajándékozott szeretet belsô megtapasztalása, melynek lényege szerint tovább kell adnia magát. A szeretet szeretet által növekszik. A szeretet ,,isteni'', mert Istentôl jön és Istennel egyesít minket, ebben az egyesítô folyamatban olyan közösséggé, ,,mi''-vé alakít, mely legyôzi elkülönüléseinket és eggyé tesz, hogy a végén ,,Isten legyen minden mindenben'' (vö. 1Kor 15,28).


Második rész: Az Egyháznak mint ,,szeretet közösségének'' szeretetszolgálata

Az Egyház szeretetszolgálata mint a szentháromságos szeretet kifejezése

19. ,,Ha a szeretetet látod, látod a legszentebb Szentháromságot'' -- írta Ágoston.[11] Az iménti meggondolásokban tekintetünket Jézus megnyitott oldalára emelhettük, Ôrá, ,,akit keresztülszúrtak'' (vö. Jn 19,37; Zak 12,10), és fölismertük benne az Atya tervét, aki szeretetbôl (vö. Jn 3,16) egyszülött Fiát küldte a világba, hogy megváltsa az embert. Amikor Jézus a kereszten meghalt, miként az evangélista elmondja, ,,kilehelte a lelkét'' (vö. Jn 19,30) -- a Szentlélek azon közlésének bevezetéseként, melyet föltámadása után valósított meg (vö. Jn 20,22). Így teljesedett az ,,élô víz folyóinak'' ígérete, melyeknek a Szentlélek kiárasztásának köszönhetôen a hívôk bensôjébôl kellett fakadniuk (vö. Jn 7,38-39). A Lélek ugyanis az a belsô erô, mely összhangba hozza a szívüket Krisztus szívével, és arra indítja ôket, hogy az embertársakat úgy szeressék, ahogyan Ô szerette ôket, amikor lehajolt, hogy megmossa a tanítványok lábát (vö. Jn 13,1-13), s különösen amikor mindenkiért odaadta az életét (vö. Jn 13,1; 15,13).

A Lélek az az erô is, mely átváltoztatja a keresztény közösség szívét, hogy ezáltal a világban az Atya szeretetének tanúja legyen, aki az Ô Fiában az emberiséget egyetlen családdá akarja formálni. Az Egyház minden tevékenysége annak a szeretetnek a kifejezôdése, mely az ember egyetemes javára törekszik: az Ige evangelizációja és a szentségek által -- ami a maga történelmi megvalósulásában gyakran hôsies vállalkozás --, és az emberi élet és tevékenység különbözô területein a fejlôdés támogatásával. Így a szeretet az a szolgálat, melyet az Egyház azért végez, hogy az emberek testi szenvedései és anyagi nyomorúságai elôl se térjen ki. Ezzel a szemponttal, ezzel a szeretetszolgálattal szeretnék az enciklika ezen második részében közelebbrôl foglalkozni.

A szeretetszolgálat mint az Egyház feladata

20. Az istenszeretetben gyökerezô felebaráti szeretet elsôdlegesen minden egyes hívô feladata, ugyanakkor az egész egyházi közösség feladata is minden szinten: a helyi közösségektôl kezdve a részegyházakon (egyházmegyéken) át az egész világegyházig. Az Egyháznak mint közösségnek is gyakorolnia kell a szeretetet. Ez viszont megköveteli, hogy a szeretetnek meglegyenek a szervezetei ahhoz, hogy a közösségi szolgálatot rendezetten tudja végezni. E feladatnak a tudata az Egyházban kezdettôl fogva fontos volt: ,,Mind, akik hívôk lettek, egy közösséget alkottak, és mindenük közös volt. Birtokaikat és javaikat eladták, és árát szétosztották azok közt, akik szükséget szenvedtek'' (ApCsel 2,44-45). Lukács ezt úgy mondja el, mint az Egyház egyik meghatározását, melynek lényeges elemei közé számítja az ,,apostolok tanításához'', a ,,közösséghez'' (koinonia), a ,,kenyértöréshez'' és az ,,imádsághoz'' való ragaszkodást (vö. ApCsel 2,42). Az itt részletesebben le nem írt ,,közösséget'' (koinoniát) a korábbi versekben bemutatta: közösségük éppen abban állt, hogy a hívôknek mindenük közös volt, s közöttük többé nem létezett a szegény és a gazdag különbsége (vö. 4,32-37 is). Az anyagiak közösségének e radikális formája természetesen az Egyház növekedésével nem volt fenntartható. A lényegi mag azonban, amit megjelenített, megmaradt: a hívôk közösségében nem lehet olyan szegénység, hogy valakitôl megtagadják az emberhez méltó élet szükséges javait.

21. Ezen egyházi alapelvek megvalósításáért való erôfeszítés döntô lépését látjuk annak a hét férfinak a kiválasztásában, akik az elsô diakónusok lettek (vö. ApCsel 6,5-6). Az özvegyekrôl való mindennapos gondoskodás problémájáról volt szó, amely az ôsegyház héberül és görögül beszélô részei között jelentkezett. Az apostolok, akik elsôsorban ,,az imádság'' (Eucharisztia és liturgia) és az ,,Ige szolgálata'' megbízását kapták, úgy látták, hogy túlterheli ôket az ,,asztalok körüli szolgálat''; ezért elhatározták, hogy lényeges feladatuknál maradnak, s a többi, az Egyházban ugyanúgy szükséges feladat elvégzésére létrehozzák a hetes csoportot, melynek tagjai természetesen nemcsak a szétosztás technikai megoldását kapták feladatul: ,,lélekkel és bölcsességgel telt'' férfiaknak kellett lenniük (vö. ApCsel 6,1-6). Ez azt jelenti, hogy a szociális szolgálat, melyet végezniük kellett, egészen konkrét, ugyanakkor teljesen lelki szolgálat, s ezért a hivataluk valóban lelki hivatal volt, mely az Egyház egyik lényeges feladatát -- a rendezett felebaráti szeretetet -- valósította meg. E hét fôs csoporttal a ,,diakonia'' -- a felebaráti szeretet közösségi és rendezett szolgálata -- beépült az Egyház alapvetô struktúrájába.

22. Az idôk folyamán és az Egyház fokozatos elterjedésével szeretetszolgálatát, a karitászt a szentség kiszolgáltatásával és az Ige hirdetésével együtt lényeges összetevôjének tekintették: a szeretet gyakorlása az özvegyek és árvák, a rabok, a betegek és mindenféle szükséget szenvedôk iránt éppúgy a lényegéhez tartozik, mint a szentségek szolgálata és az evangélium hirdetése. Az Egyház éppúgy nem hanyagolhatja el a szeretetszolgálatot, mint a szentségeket és az Igét. Ennek bizonyítására elég néhány példa. Jusztin vértanú (+155 k.) a keresztények vasárnapi ünneplésével kapcsolatban szeretet-tevékenységüket is elmondja, mely az Eucharisztiához kapcsolódik: a módosabbak lehetôségeik mértéke szerint mind adnak annyit, amennyit akarnak; az összegyûlt javakkal a püspök támogatja az árvákat, az özvegyeket és mindazokat, akik betegség vagy más ok miatt bajban vannak, valamint a foglyokat és az idegeneket is.[12] A nagy keresztény író, Tertullianus (+220) elbeszéli, hogy a pogányokban mekkora csodálkozást váltott ki a keresztények gondoskodása a szükséget szenvedôkrôl.[13] És amikor Antiochiai Ignác (+117 k.) a római egyházat a ,,szeretetben (Agapé) elnöklônek''[14] nevezi, joggal föltételezhetjük, hogy e megjelöléssel a római egyház konkrét szeretet-tevékenységét is ki akarta fejezni.

23. Ebben az összefüggésben hasznos lehet egy utalás az Egyház szeretet-tevékenységének korai intézményes formájára. A 4. század közepén Egyiptomban öltött formát az ún. ,,diakonia''; a szerzetesi kolostorokban az az intézmény, melynek feladata a másokról való gondoskodás -- a karitász -- volt. Ebbôl bontakozott ki Egyiptomban a 6. századig egy olyan, teljes hatáskörrel rendelkezô testület, melyre az állam még a gabona nyilvános szétosztását is rábízta. Végül Egyiptomban nemcsak minden kolostornak, hanem minden egyházmegyének is megvolt a maga diakoniája -- egy olyan szerv, mely késôbb Keleten épp úgy elterjedt, mint Nyugaton. Nagy Szent Gergely pápa (+604) tudósít a nápolyi diakoniáról. Rómában a 7. és 8. századtól vannak emlékei diakoniáknak; de a szegényekrôl és szenvedôkrôl való gondoskodás -- a keresztény életnek az Apostolok Cselekedeteiben megfogalmazott elveinek megfelelôen -- nyilvánvalóan korábban, sôt kezdettôl fogva lényegesen hozzátartozott a római Egyházhoz. E feladat Lôrinc diakónus személyében (+258) nagyon eleven formában jelent meg. Vértanúságának drámai történetét már Szent Ambrus (+397) ismerte, s bemutatja nekünk Lôrinc lényegében bizonyosan hiteles alakját. Diakónus testvérei és a pápa letartóztatása után idôt hagytak neki, akire a római szegénygondozás volt bízva, hogy gyûjtse össze az Egyház kincseit és szolgáltassa ki a világi hatóságnak. Lôrinc a meglévô javakat szétosztotta a szegények között, és ôket állította az Egyház igazi kincseiként a bírák elé.[15] Bármit gondol valaki e részletek történeti hitelességérôl, Szent Lôrinc mint az egyházi szeretet nagy képviselôje él emlékezetünkben.

24. Egy másik, az aposztata Julianus császár személyére (+363) való utalás ismét megmutathatja, hogy mennyire lényeges volt a korai Egyház számára a megszervezetten gyakorolt felebaráti szeretet. Julianus hatéves gyermekként látta, hogy a császári palotagárda megöli atyját, testvérét és más rokonait, s e kegyetlenséget -- okkal vagy ok nélkül -- I. Constans császárnak (ur. 337-350) tulajdonította, aki nagy kereszténynek adta ki magát. Ezzel a keresztény hit Julianus számára egyszer s mindenkorra hitelét vesztette. Mint császár elhatározta, hogy helyreállítja az ôsi római vallást, a pogányságot, de meg is reformálja, hogy valóban a birodalom megtartó ereje lehessen. Ehhez sok mindent kölcsönzött a kereszténységtôl. Fölépített egy metropolitákból és papokból álló hierarchiát. A papoknak az Isten- és a felebarát iránti szeretetet kellett ápolniuk. Megírta egy levelében,[16] hogy az egyetlen dolog, ami mély benyomást tett rá a kereszténységbôl, az Egyház szeretetszolgálata volt. Éppen ezért pogánysága számára döntô lett, hogy az Egyház szeretet-rendszerével egyenértékû tevékenységet kapcsoljon a maga vallásához. A ,,galileaiak'', mondta ô, ezzel szerezték népszerûségüket. Meg kell tennünk ugyanazt, sôt felül kell múlnunk ôket. -- Ezáltal a császár bizonyította, hogy a felebaráti szeretet gyakorlása, a karitász a keresztény közösség, az Egyház döntô ismertetôjegye volt.

25. Ezen a ponton két lényeges fölismerést fogalmazhatunk meg eddigi megfontolásainkból:

a) Az Egyház lényege hármas feladatban mutatkozik meg: Isten Igéjének hirdetése (kerygma-martyria), a szentségek ünneplése (leiturgia), a szeretet szolgálata (diakonia). E három feladat kölcsönösen föltételezi egymást, és el nem szakíthatok egymástól. A szeretetszolgálat az Egyház számára nem valamiféle jótékonyság, amit másokra is rá lehetne bízni, hanem a lényegéhez tartozik, tulajdon lényegének mellôzhetetlen kifejezése.[17]

b) Az Egyház Isten családja a világban. Ebben a családban nem lehet szükséget szenvedô. Ugyanakkor a Caritas-Agape felülmúlja az Egyház határait: az irgalmas szamaritánusról szóló példabeszéd a mérce, mely a szeretet egyetemességét mutatja; a szeretetét, mely a rászoruló felé fordul, akivel az ember ,,véletlenül'' (vö. Lk 10,31) találkozik, bárki legyen az. A szeretet parancsának ezen egyetemességét tiszteletben tartva van sajátosan egyházi feladat is -- az a feladat, hogy az Egyházban, mint egy családban, egyetlen gyermek sem szenvedhet ínséget. Ebben az értelemben érvényes a Galata-levél részlete: ,,Ezért amíg idônk van, tegyünk jót minden emberrel, de különösen hittestvéreinkkel'' (6,10).

Igazságosság és szeretet

26. Az egyházi szeretet-tevékenységgel szemben a 19. század óta feltûnt egy kifogás, melyet fôként a marxista gondolkodás nagyon nyomatékosan kibontakoztatott, és így szól: A szegényeknek nem szeretetszolgálatra, hanem igazságosságra van szükségük. A szeretet cselekedetei -- az alamizsnák -- valójában módszerek, amelyekkel a gazdagok megakadályozták az igazságosság érvényesítését, megnyugtatták a lelkiismeretüket, biztosították a saját helyzetüket, és a szegényektôl elcsalták a jogaikat. Ahelyett, hogy a szeretet egyes cselekedeteivel a fennálló viszonyok fenntartásában mûködnének együtt, az igazságosság rendjét kellene megteremteni, melyben mindenki megkapná a maga részét a világ javaiból, ezért többé nem szorulnának rá a szeretet cselekedeteire.

Meg kell engedni, hogy ebben az érvben van valami igazság, de sok hamisság is van benne. Igaz, hogy az állam alapelvének az igazságosság megvalósításának kell lennie, s hogy az a célja egy igazságos társadalmi rendnek, hogy a szubszidiaritás elvének tiszteletben tartásával mindenki megkapja a maga részét a társadalom javaiból. Ezt a keresztény államtan és szociális tanítás is mindig hangsúlyozta. A társadalom igazságos rendjének kérdése -- történetileg nézve -- az ipari társadalom 19. századi kialakulásával új helyzetbe került. A modern ipar kialakulása föloldotta a régi társadalmi struktúrákat, s a bérmunkások tömegével radikális változást okozott a társadalom fölépítésében, melyben a tôke és a munka kapcsolata olyan meghatározó kérdéssé vált, amely ebben a formában korábban soha nem létezett. A termelô struktúrák és a tôke lett az az új hatalom, mely kevesek kezébe kerülve a dolgozó tömegek iránti jogtalansághoz vezetett, mely ellen föl kellett lázadni.

27. Meg kell hagynunk, hogy az Egyház képviselôi lassan vették észre, hogy a társadalom igazságos struktúrájára vonatkozó kérdés új módon vetôdik föl. Voltak úttörôk. Közülük való volt például Ketteler mainzi püspök (+1877). A konkrét nyomorúságra való válaszként körök, társulatok, egyesületek, szövetségek s mindenekelôtt új szerzetesi közösségek alakultak, melyek a 19. században fölvették a küzdelmet a szegénységgel, a betegséggel és a tanulatlansággal. A pápai Tanítóhivatal 1891-ben a XIII. Leó pápa által kiadott Rerum novarum enciklikával lépett a pástra. Ezt követte 1931-ben XI. Pius Quadragesimo anno enciklikája. Boldog XXIII. János pápa 1961-ben adta ki Mater et magistra enciklikáját. VI. Pál 1967-ben a Populorum progressio enciklikában, majd 1971-ben Octogesimo adveniens apostoli írásában foglalkozott a szociális problémával, mely akkor különösen Latin-Amerikában élezôdött ki. Nagy Elôdöm, II. János Pál pápa a szociális enciklikák trilógiáját hagyta ránk: Laborem exercens (1981), Sollicitudo rei socialis (1987), s végül a Centesimus annus (1991). Így a mindig új helyzetekkel és problémákkal szembesülve egy katolikus szociális tanítás bontakozott ki, melyet összefoglalóan az Igazságosság és Béke Pápai Tanácsa 2004-ben Az Egyház szociális tanításának kompendiuma címû kötetben tett közzé. A marxizmus a világforradalmat és annak elôkészítését állította be a szociális probléma minden részletét orvosló gyógyszerként: a forradalomnak és a termelôeszközök vele kapcsolatos társadalmiasításának hatására -- mondja e tanítás -- hirtelen minden megváltozik és jobb lesz. Ez az álom szertefoszlott. A mostani nehéz helyzetben, melynek oka épp a gazdaság globalizációja is, az Egyház szociális tanítása alapvetô útmutatássá lett, mely az Egyház határain messze túl is mutatja az irányt. A kibontakozó fejlôdés láttán ezen iránymutatásról dialogizálnia kell mindazokkal, akik az emberért és a világért komolyan aggódnak.

28. Annak érdekében, hogy az igazságosságért folytatandó küzdelem és a szeretet szolgálata közötti kapcsolatot pontosabban leírhassuk, két alapvetô igazságot kell figyelembe vennünk:

a) A társadalom és az állam igazságos rendje a politika központi feladata. Az olyan állam, melyet nem az igazságosság határoz meg, csak egy nagy rablóbanda lenne, miként egyszer Ágoston mondta: ,,Ha tehát kiiktatják az igazságosságot, mi egyebek az országok, mint nagy rablóbandák?''[18] A kereszténység lényegéhez tartozik a különbségtétel a császár és az Isten dolgai között (vö. Mt 22,21), azaz a különbségtétel az állam és az Egyház között, vagy amint a II. Vatikáni Zsinat mondja: a világi terület autonómiája.[19] Az állam nem írhatja elô a vallást, hanem a különbözô vallások követôi számára biztosítania kell a vallás szabadságát és békéjét; az Egyház mint a keresztény hit szociális kifejezôdése, a maga részérôl független, és a hitbôl éli a maga közösségi formáját, melyet az államnak tiszteletben kell tartania. E két szféra különbözô, de kapcsolatban vannak egymással.

Minden politikának célja, ezért belsô mértéke is az igazságosság. A politika több, mint a közrend létrehozásának technikája: eredete és célja éppen az igazságosság, és az etikai természetû. Ezért az állam gyakorlatilag és elkerülhetetlenül mindig ezen kérdés elôtt áll: hogyan kell itt és most megvalósítani az igazságosságot? Ám ez a kérdés föltételez egy másik, alapvetôbb kérdést: mi az igazságosság? Ez a gyakorlati ész kérdése; de hogy az ész helyesen tudjon mûködni, mindig újra meg kell tisztítani, mert az érdek és a hatalom -- melyek megvakítják az észt -- eluralkodása miatti etikai vakság végleg soha ki nem zárható veszedelem.

Ezen a ponton érintkezik a politika és a hit. A hitnek megvan a maga lényege, tudniillik hogy találkozás az élô Istennel -- olyan találkozás, mely az ész sajátos területét messze meghaladó új horizontot nyit számunkra. Ugyanakkor az ész számára tisztító erô is. Isten távlatából szabadítja meg vakságától, és segíti, hogy egyre inkább önmaga legyen. Lehetôvé teszi az ész számára, hogy jobban mûködjön és sajátos tárgyait jobban lássa. S éppen itt kell becsatlakoznia a katolikus szociális tanításnak: nem akar az Egyház számára hatalmat szerezni az állam fölött; a hithez tartozó belátásokat és magatartásmódokat sem akarja azokra rákényszeríteni, akik nem osztoznak ebben a hitben. Egyszerûen hozzá akar járulni az ész tisztulásához, és segíteni akar abban, hogy itt és most fölismerhesse, mi a helyes, s azt végre is tudja hajtani.

Az Egyház szociális tanítása az ésszel és a természetjoggal érvel, azaz olyan dolgokkal, melyek minden emberhez lényege szerint hozzátartoznak. Az Egyház tudja, hogy nem feladata ezt a tanítást politikailag megvalósítani: szolgálni és segíteni akarja a lelkiismeret formálását a politikában, hogy növekedjék az igazságosság igazi követelményei iránti világos látás; e követelményeknek megfelelôen cselekedjenek, fôként akkor, ha széles körben elterjedt érdekek állnak az igazságossággal szemben. Ez azonban a következôt jelenti: egy igazságos társadalmi és állami rend fölépítése, mely által mindenki megkapja azt, ami ôt megilleti, olyan alapvetô feladat, melyet minden nemzedéknek újra vállalnia kell. Ez politikai feladat, ezért nem lehet közvetlenül az Egyház feladata. Ugyanakkor azonban emberi feladat, ezért az Egyháznak kötelessége az értelem megtisztítása és az etikai képzés által a maga módján hozzájárulni ahhoz, hogy az igazságosság követelményei egyértelmûen és politikailag megvalósíthatók legyenek.

Az Egyház nem képes magához ragadni a politikai harcot a lehetô legigazságosabb társadalom megvalósítása érdekében, és ezt meg sem teheti. Az Egyház nem képes az állam helyére állni, és nem is szabad megtennie. De nem képes és nem is szabad kimaradnia az igazságosságért való küzdelembôl. Az érvelés útján kell belépnie az értelem küzdelmébe, és föl kell ébresztenie a lelki erôket, melyek nélkül az igazságosság, mely mindig lemondásokat is követel, nem valósítható meg és nem is védhetô meg. Az igazságos társadalom nem lehet az Egyház mûve, hanem azt a politikának kell megteremtenie. De az igazságosságért való fáradozás -- tudniillik, hogy próbálja megnyitni az értelmet és az akaratot a jó követelményei iránt -- a legmélyebben az Egyházra tartozik.

b) A szeretetre -- a karitászra -- mindig szükség lesz, még a legigazságosabb társadalomban is. Nincs olyan igazságos államrend, mely fölöslegessé tehetné a szeretet szolgálatát. Aki a szeretetet meg akarja szüntetni, arra törekszik, hogy az embert mint embert szüntesse meg. Vigasztalásra és segítségre szoruló szenvedés mindig lesz. Magányosság mindig lesz. Olyan anyagi szükséghelyzetek is mindig adódnak, melyekben a megélt felebaráti szeretet segítségére van szükség.[20] A totális gondoskodó állam, mely mindent magához von, végezetül olyan bürokratikus intézménnyé válik, mely a lényegeset nem képes nyújtani, amire a szenvedô embernek -- minden embernek -- szüksége van: a szeretetteljes, személyes odafordulást. Nem mindent szabályozó és uraló államra van szükségünk, hanem olyan államra, mely a szubszidiaritás elvének megfelelôen nagylelkûen elismeri és támogatja a különbözô társadalmi erôkbôl született kezdeményezéseket, melyek összekapcsolják a spontaneitást a segítségre szoruló emberekhez való közelséggel. Az Egyház ilyen eleven erô: él benne a Krisztus Lelke által ébresztett szeretet, mely az embereknek nemcsak anyagi segítséget, hanem lelki erôsítést és gyógyítást is nyújt, melyre gyakran nagyobb szükség van, mint az anyagi támogatásra. Az a fölfogás, mely szerint az igazságos struktúrák fölöslegessé tennék a szeretet gyakorlását, valójában materialista emberképet rejt: azt a babonát, hogy az ember ,,csak kenyérbôl'' él (Mt 4,4; vö. MTörv 8,3) -- ez olyan meggyôzôdés, mely lealacsonyítja az embert, és éppen sajátosan emberi mivoltát tagadja.

29. Ezek után közelebbrôl meghatározhatjuk a kapcsolatot az állam és a társadalom igazságos rendjéért folytatott küzdelem, és a szeretetnek az Egyház életében közösségileg rendezett tevékenysége között. Megmutatkozott, hogy az igazságos struktúrák fölépítése nem közvetlenül az Egyház feladata, hanem a politika rendjéhez -- az önálló felelôsséggel rendelkezô ész területéhez -- tartozik. Az Egyháznak közvetett feladata van, amennyiben rá tartozik az ész megtisztításához és erkölcsi erôk fölébresztéséhez való hozzájárulás, melyek nélkül igazságos struktúrákat sem fölépíteni, sem tartósan mûködésben tartani nem lehet.

Ezzel szemben a társadalom igazságos rendjéért végzett tevékenység igazában a hívô laikusok közvetlen feladata. Mint állampolgárok arra hivatottak, hogy személyesen vegyenek részt a közéletben. Nem mondhatnak le arról, hogy bekapcsolódjanak ,,a sokrétû és szerteágazó gazdasági, társadalmi, törvényhozói, adminisztratív és kulturális munkába, melynek célja a közjó elômozdítása szerves és intézményes módon''.[21] A hívô laikusok feladata tehát a társadalmi élet igazságos formálása azáltal, hogy tiszteletben tartják ennek törvényes önállóságát, s kinek-kinek illetékessége és felelôssége szerint együttmûködnek a többi állampolgárral.[22] Jóllehet az egyházi szeretet-tevékenység sajátos megnyilvánulásait nem lehet az állami tevékenységgel egyenrangúnak tekinteni, mégis vitathatatlan, hogy a hívô laikusok egész életét a szeretetnek kell éltetnie, és politikai tevékenységüket is ,,a szociális szeretet''[23] értelmében át kell hatnia.

Ezzel szemben az Egyház karitatív szervezeteinek opus propriuma, eredetien saját feladata van, melyben nem együttmûködik, hanem közvetlenül felelôsen cselekvô alany, és azt teszi, ami a lényegének megfelel. A szeretet gyakorlása -- mint a hívôk közösségileg rendezett tevékenysége -- alól az Egyház soha nem menthetô föl, másrészt soha nem adódhat olyan helyzet, melyben ne volna szükség minden egyes keresztény felebaráti szeretetére, mert az igazságosságon túl az embernek mindig szüksége van és szüksége lesz szeretetre.

A szeretetszolgálat sokféle struktúrája a mai társadalmi környezetben

30. Mielôtt megkísérelném az Egyház embereket szolgáló tevékenysége sajátos arcélének a meghatározását, szeretnék egy pillantást vetni az igazságosságért és szeretetért folytatott küzdelem helyzetére a mai világban.

a) A tömegtájékoztató eszközök bolygónkat kicsivé tették, mert a legkülönbözôbb embereket és kultúrákat nagyon gyorsan közel hozták egymáshoz. Jóllehet ez az ,,együttélés'' olykor megnemértéshez és feszültségekhez vezet, a tény, hogy most az emberek nyomorúságát sokkal közvetlenebbül tapasztaljuk, felszólítás, hogy vegyünk részt helyzeteikben és nehézségeikben. Naponta tudatosítjuk, hányféle anyagi és szellemi nyomorúság alapján mily sok szenvedés van a világban a tudományos és technikai haladás ellenére. Ennek következtében a mi korunkban új készségre van szükség az ínséget szenvedô felebarátok megsegítésére. Ezt már a II. Vatikáni Zsinat nagyon világosan hangsúlyozta: ,,Ma, amikor a kommunikáció eszközei oly tökéletesek, hogy szinte nincs távolság az emberek között (...), a karitatív tevékenység igazán elérhet és el is kell érnie minden embert és mindennemû szükséget.''[24]

Másrészt -- s ez a globalizációnak kihívó, ugyanakkor bátorító vonása -- ma megszámlálhatatlan eszköz áll rendelkezésünkre, hogy szükséget szenvedô testvéreinkhez és nôvéreinkhez humanitárius segítséget juttassunk el, nem utolsó sorban az élelmiszer és ruha szétosztásának modern rendszerei, valamint a befogadó- és szálláshelyek biztosítása által. Így a felebarátról való gondoskodás átlépi a nemzeti közösségek határait és arra törekszik, hogy horizontját az egész világra kitágítsa. Joggal hangsúlyozta a II. Vatikáni Zsinat: ,,Korunk jellegzetességei közül különösen említésre méltó a népek növekvô és többé már el nem fojtható szolidaritásérzése''.[25] Az állami szervek és a humanitárius egyesületek támogatják az ilyen kezdeményezéseket, melyek közül az egyesek segélyekkel vagy adósság-enyhítéssel, mások tekintélyes összegekkel állnak rendelkezésre. Ily módon az emberi közösségek által kifejezett szolidaritás tekintélyes mértékben meghaladja az egyes személyekét.

b) Ebben a helyzetben az állami és egyházi szervek közötti együttmûködésnek számos formája alakult ki és termékenynek bizonyult. Az egyházi szervek tevékenységük átláthatóságában és a szeretet bizonyítása kötelezettségének teljesítésével még a civil szerveket is keresztény szellemmel termékenyíthetik meg, és kölcsönösen támogathatják egymást, ami kétségtelenül hasznos lehet a karitatív szolgálat hatékonysága szempontjából.[26] Ugyanígy sokféle szervezet jött létre karitatív vagy emberbarát célokkal, melyek azon fáradoznak, hogy a meglévô politikai és társadalmi problémákra humanitárius szempontból megnyugtató megoldásokat érjenek el. Korunk fontos jelensége az önkéntesség különbözô formáinak megjelenése és elterjedése, mert az önkéntesek nagyon sokféle szolgálatot vállalnak.[27] Mindazoknak, akik ezen tevékenységek különféle formáiban részt vesznek, elismerésemet és köszönetemet fejezem ki. Ez a széles körben elterjedt tevékenység a fiatalok számára az élet iskolája, mely szolidaritásra és arra a készségre nevel, hogy ne csak valamit, hanem önmagukat nyújtsák. Ezáltal a halál antikultúrájával, mely például a kábítószerekben mutatkozik meg, a szeretet száll szembe, mely nem önmagát keresi, hanem éppen abban a készségben, hogy másokért elveszíti önmagát (vö. Lk 17,33), az élet kultúrájának bizonyul.

A karitatív tevékenységnek a katolikus Egyházban és más egyházakban és egyházi közösségekben is új formái születtek, s a régiek új erôre kaptak -- olyan formák, melyekben gyakran szerencsésen kapcsolódik az evangelizáció és a szeretetszolgálat. Ezen a helyen szeretném kifejezetten megerôsíteni azt, amit nagy Elôdöm, II. János Pál pápa a Sollicitudio rei socialis[28] enciklikájában írt, amikor kifejezte a katolikus Egyház együttmûködési készségét ezen egyházak és közösségek karitatív szervezeteivel, hiszen valamennyien azonos alapmotivációból kiindulva tevékenykedünk, és ugyanazt a célt tartjuk szemünk elôtt: egy igaz humanizmust, mely az emberben fölismeri Isten képmását, és segíteni akar neki, hogy életét ezen méltóságának megfelelôen valósítsa meg. Az Ut unum sint enciklika még egyszer hangsúlyozta, hogy egy jobb világ kifejlôdéséhez a keresztények közös hangjára és tevékenységére van szükség, ,,hogy mindenki, különösen a szegények, a megalázottak és a védtelenek jogainak és igényeinek tiszteletben tartása gyôzedelmeskedjék''.[29] Ezen a helyen szeretném kifejezni afölötti örömömet, hogy ez a kívánság már az egész világon számos kezdeményezésben visszhangra talált.

Az egyházi szeretet-tevékenység sajátos arculata

31. A sokféle szervezet szaporodása, melyek az emberekkel különféle nyomorúságaikban foglalkoznak, azzal magyarázható, hogy a felebaráti szeretet parancsát a Teremtô beleírta az emberi természetbe. De ez a világban jelenlévô kereszténység eredménye is, mert ezt a történelem folyamán olykor nagyon elhomályosult parancsot újra meg újra fölébreszti és hatékonnyá teszi: az aposztata Julianus császár reform-pogánysága csak egy korai példa e hatékonyságra. Ebben az értelemben a kereszténység ereje messze túlszárnyalja a keresztény hit határait. Annál fontosabb, hogy a keresztény szeretetszolgálat megôrizze teljes fényerejét, s ne csupán az általános jótékonyság egy variánsaként tûnjék föl. Melyek tehát azok az alkotóelemek, melyek a keresztény és egyházi szeretet-tevékenység lényegét alkotják?

a) A minta szerint, melyet az irgalmas szamaritánus példabeszéde állít a szemünk elé, a keresztény szeretet-tevékenység mindenekelôtt egyszerûen válasz arra, ami egy konkrét helyzetben közvetlenül szükségletként mutatkozik: az éhezôket meg kell etetni, a ruhátlanokat föl kell öltöztetni, a betegeket gyógyítani kell, a rabokat meg kell látogatni stb. Az Egyház karitatív szervezeteinek -- az egyházmegyei, nemzeti és nemzetközi Karitásztól kezdve -- meg kell tenniük minden lehetségesét azért, hogy ehhez a szükséges eszközök s mindenekelôtt az ilyen feladatokat vállaló emberek rendelkezésre álljanak. Ami pedig a szenvedô emberek szolgálatát illeti, mindenekelôtt a szakmai illetékességre van szükség: a segítôket úgy kell kiképezni, hogy a jót jól tudják tenni, és utána viselni tudják a folyamatos támogatás gondját. A szakmai illetékesség az elsô alapvetô követelmény, de egyedül nem elegendô. Emberekrôl van szó ugyanis, és az embereknek mindig többre van szükségük, mint pusztán szakmailag helyes bánásmódra. Emberiességre van szükségük. A szív odafordulására van szükségük. Mindazoknak, akik az Egyház karitatív szervezeteiben dolgoznak, nem csupán hozzáértôen kell végezniük az éppen szükséges teendôket, hanem a szívükkel kell úgy odafordulniuk a másikhoz, hogy az megérezhesse emberi jóságukat. Ezért ezeknek a segítôknek a szakmai képzés mellett elsôsorban a szív képzésére van szükségük: Krisztusban rá kell vezetni ôket arra az Istennel való találkozásra, mely fölébreszti bennük a szeretetet és megnyitja szívüket a felebarát számára, úgy, hogy számukra a felebaráti szeretet már nem egy kívülrôl rájuk erôltetett parancs, hanem a hitük következménye, mely a szeretetben tevékeny (vö. Gal 5,6).

b) A keresztény szeretet-tevékenységnek pártoktól és ideológiáktól függetlennek kell lennie. Nem ideológiailag kicsikart világformálás eszköze és nem evilági stratégiák szolgálatába áll, hanem itt és most annak a szeretetnek a megjelenítése, amelyre az embernek mindig szüksége van. Az újkorban, mindenekelôtt a 19. század óta a haladás filozófiájának különféle változatai uralkodnak, melyek közül a legradikálisabb a marxizmus.

A marxista stratégiához tartozik az elnyomorodás elmélete. Ez azt hirdeti, hogy ha valaki egy igazságtalan uralom helyzetében karitatív módon segít az embernek, valójában a fennálló jogtalan rendszer szolgálatába áll, mert látszólag, legalábbis bizonyos fokig, elviselhetôvé teszi azt. Ezzel a forradalmi erôket bénítja, és feltartóztatja a kitörést a jobb világ felé. Ezért a karitatív tevékenységet rendszerstabilizáló tényezôként kárhoztatja és támadja.

Valójában ez az embertelenség filozófiája. A ma élô embert ugyanis föláldozza a jövô Molochjának, egy olyan jövônek, melynek megvalósulása legalábbis kétséges marad. Valójában a világot nem lehet emberibbé tenni azzal, hogy az emberiességet ideiglenesen elringatjuk. Egy jobb világhoz csak akkor járulunk hozzá, ha mi magunk most tesszük a jót minden erônkkel s az adott lehetôség szerint, függetlenül a pártstratégiáktól és pártprogramoktól. A keresztény ember programja -- az irgalmas szamaritánus programja, Jézus programja -- a ,,látó szív''. Ez a szív látja, hol van szükség szeretetre, és ennek megfelelôen cselekszik. Amikor a karitatív tevékenységet az Egyház mint közösségi kezdeményezést gyakorolja, az egyesek spontaneitásán túl magától értetôdôen szükség van tervezésre, elôrelátásra és a hasonló szervezetekkel való együttmûködésre.

c) Ezenkívül a felebaráti szeretet gyakorlása nem lehet eszköz ahhoz, amit ma prozelitizmusnak neveznek. A szeretet öncélú; nem azért gyakorolják, hogy vele valami más célt érjenek el.[30] Ez azonban nem azt jelenti, hogy a karitatív tevékenységnek mellôznie kellene Istent és Krisztust. Mindig az egész emberrôl van szó. A szenvedésnek gyakran éppen Isten távolléte a legmélyebb alapja. Aki az Egyház nevében karitatív tevékenységet folytat, soha nem próbálja az Egyház hitét rákényszeríteni a másikra. Mert tudja, hogy a szeretet a maga tisztaságában és önzetlenségében a legjobb tanúság Isten mellett, akiben mi hiszünk és aki szeretetre késztet minket. A keresztény ember tudja, mikor van ideje annak, hogy beszéljen Istenrôl, és mikor jobb hallgatni róla és hagyni, hogy egyszerûen maga a szeretet beszéljen. Tudja ugyanis, hogy Isten szeretet (vö. 1Jn 4,8), és éppen akkor van jelen, amikor semmi mást nem csinálnak, csak szeretnek. Tudja -- és most a korábban föltett kérdésekre utalunk vissza --, hogy a szeretet megcsúfolása Isten és az ember megcsúfolása, és istentagadás kísértését jelenti. Ezért Isten és az ember legjobb védelme éppen a szeretet. Az Egyház karitatív szervezeteinek feladata, hogy ennek tudatát erôsítse képviselôiben annak érdekében, hogy tetteikkel, szavaikkal, hallgatásaikkal és példájukkal Krisztus hiteles tanúi legyenek.

Az Egyház karitatív tevékenységének hordozói

32. Végezetül azok felé kell fordulnunk, akik az Egyház karitatív tevékenységének már említett hordozói. Az eddigi megfontolásokból már világossá vált, hogy a karitatív szolgálatot végzô különféle katolikus szervezetek tulajdonképpeni alanya maga az Egyház, mégpedig minden szinten, a plébániáktól kezdve a részegyházakon át az egyetemes Egyházig. Ezért volt nagyon hasznos, hogy tisztelt Elôdöm, VI. Pál létrehozta a Cor Unum Pápai Tanácsot, a Szentszék azon szervét, mely az Egyház által támogatott karitatív szervezetek összehangolásáért és legfelsô irányításáért felelôs. Az Egyház püspöki struktúrájának megfelelôen a részegyházakban elsôdlegesen a püspökök mint apostolutódok felelôsek azért, hogy az Apostolok Cselekedeteiben látható program (vö. 2,42-44) ma is megvalósuljon: az Egyháznak mint Isten családjának ma ugyanúgy, mint eddig is a kölcsönös segítségnyújtás helyének kell lennie, ugyanakkor a szolgálatkészség helyének is minden segítségre szoruló számára, akkor is, ha nem az Egyházhoz tartozik.

A püspökszenteléskor közvetlenül a szentelés elôtt a jelölthöz kérdések hangzanak el, melyekben szolgálatának lényeges elemeirôl van szó, és szeme elé állítják jövendô hivatalának kötelezettségeit. Ebben az összefüggésben kifejezetten kérdezik a szentelendôt, hogy akar-e ,,az Úr kedvéért jóságos és irgalmas lenni a szegények és a hontalanok és minden szükséget szenvedô iránt''.[31]

Kánonjogi Kódex a püspöki hivatalról szóló kánonjaiban kifejezetten nem beszél a karitatív tevékenységrôl mint a püspöki tevékenység sajátos területérôl, hanem csak általában fogalmazza meg a püspök feladatát, hogy az apostoli tevékenységeket felügyelje és sajátos jellegüknek megfelelôen összehangolja.[32] A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma azonban röviden szól a karitatív tevékenység kötelezettségérôl mint az Egyház lényeges feladatáról, melyet a püspök a maga egyházmegyéjében konkrétan teljesít, és kiemeli, hogy a szeretetszolgálat az Egyház cselekedete, és éppen úgy, mint az Igeszolgálat és a szentségek szolgálata, alapvetô feladatának lényeges része.[33]

33. Ami a munkatársakat illeti, akik az Egyházban a felebaráti szeretetet konkrétan gyakorolják, a lényeges dolgokat már elmondtuk. Nem követhetnek világmegváltó ideológiákat, hanem a hitet kell követniük, mely a szeretetben tevékeny (vö. Gal 5,6). Ezért elsôsorban olyan embereknek kell lenniük, akiket megérintett Krisztus szeretete, akiknek a szívét Krisztus a maga szeretetével megnyerte, s akikben fölébredt a felebarát iránti szeretet. Jelmondatukat a Második Korintusi Levélbôl kell venniük: ,,Krisztus szeretete sürget minket'' (5,14). A fölismerésnek, hogy Krisztusban maga Isten ajándékozta nekünk magát egészen a halálig, arra kell indítania minket, hogy többé már ne önmagunknak éljünk, hanem Ôérte, és Ôvele másokért. Aki szereti Krisztust, szereti az Egyházat, és azt akarja, hogy az Egyház egyre inkább Krisztus szeretetének kifejezôdése és szerve legyen. Minden katolikus karitatív szervezet munkatársa az Egyházzal és a püspökkel együtt azért dolgozik, hogy Isten szeretete kiáradjon a világban. Az Egyház szeretet-tevékenységében való részvételével Isten és Krisztus tanúja akar lenni, s éppen ezért önzetlenül teszi a jót az embereknek.

34. Az Egyház katolikus dimenziója iránti belsô nyitottság a munkatársban önkéntelenül ébren tartja a készséget, hogy más szervezetekkel a legkülönbözôbb szolgálatokban együttmûködjön; ennek azonban annak a szolgálatnak a sajátosságait figyelembe véve kell történnie, melyet Krisztus a tanítványaitól elvár.

Szent Pál a szeretethimnuszában tanítja (1Kor 13), hogy a szeretet mindig több a puszta cselekvésnél: ,,Szétoszthatom mindenemet a nélkülözôk közt, odaadhatom a testemet is égôáldozatul, ha szeretet nincs bennem, mit sem használ nekem'' (13,3). E himnusznak Magna Chartának kell lennie mindenfajta egyházi szolgálat számára: benne össze van foglalva minden gondolat, melyet jelen írásomban a szeretetrôl kifejtettem. A gyakorlati cselekvés túlságosan kevés, ha nem válik benne érezhetôvé az ember iránti szeretet, mely a Krisztussal való találkozásból táplálkozik. A másik ember szükségében és szenvedésében való személyes, bensô részvétel önmagam odaadásává válik: hogy az ajándék ne alázza meg a másikat, nemcsak valamit kell adnom magamból, hanem egész valómat kell odaadnom neki, mint személynek kell az odaadásban jelen lennem.

35. Ez a helyes szolgálat a segítséget nyújtót alázatossá teszi. Ez a szolgálat nem magasabb pozícióba állít a másik fölé, akármilyen nyomorúságos helyzetben legyen is az. Krisztus a világban az utolsó helyet -- a keresztet -- foglalta el, s éppen ezzel a radikális alázattal váltott meg minket és segített rajtunk. Aki olyan helyzetben van, hogy segíteni tud, fölismeri, hogy épp ezáltal rajta is segítenek, s hogy nem az ô érdeme és nagysága, hogy segíthet. Ez a feladat kegyelem. Minél többet tesz másokért, annál inkább megérti és magáévá teszi Krisztus szavát: ,,haszontalan szolgák vagyunk'' (Lk 17,10). Fölismeri ugyanis, hogy nem a saját nagysága vagy teljesítménye, hanem az Úr ajándéka alapján cselekszik. Olykor a nyomorúság nagysága és a saját korlátainak ismerete a bátortalanság kísértésévé válhat. De éppen ilyenkor segíthet a tudat, hogy végsô soron ô csak eszköz az Úr kezében, ezáltal megszabadul attól a gôgtôl, hogy neki és a saját erejébôl kell jobbá tenni a világot. Alázatosan megteszi azt, amire lehetôsége van, és a többit alázattal az Úrra bízza. A világot Isten kormányozza, nem mi. Mi csak neki szolgálunk, amennyire képesek vagyunk rá, s amennyire Ô erôt ad nekünk hozzá. De az, hogy ezzel az erôvel mindent megtegyünk, amire képesek vagyunk, természetesen feladat, mely egyre elôbbre viszi Jézus Krisztus igazi szolgáját: ,,Krisztus szeretete sürget minket'' (5,14).

36. Annak megtapasztalása, hogy a nyomorúság végtelen, egyrészt olyan ideológiába kergethet, melynek célja, hogy most kell megtenni azt, amit a világot kormányzó Isten minden látszat szerint nem tesz meg -- tudniillik az egész egyetemes megoldását. Másrészt ebbôl a tapasztalatból a tétlenség kísértése fakadhat, mert úgy tûnik, semmit nem lehet elérni. Ebben a helyzetben a döntô segítséget a Krisztussal való élô kapcsolat jelenti ahhoz, hogy megmaradhassunk a helyes úton: sem embert megvetô gôgbe ne essünk, mely valójában semmit nem épít, hanem inkább rombol, sem a rezignációnak ne adjunk helyet, mely megakadályozná, hogy a szeretet vezethessen az ember szolgálatára. Ebben a helyzetben az imádság -- mint a Krisztusból való ismételt erômerítés lehetôsége -- nagyon sürgetô. Aki imádkozik, nem tékozolja a maga idejét akkor sem, ha a helyzet minden jel szerint nagyon sürgetô és csak cselekvésre késztet. A jámborság nem gyöngíti a felebarát szegénysége vagy nyomora elleni küzdelmet. Boldog Kalkuttai Teréz nagyon jó példa arra, hogy az imádságban Istennek szentelt idô nemcsak nem károsítja a felebaráti szeretet gyakorlását, hanem valójában ennek kimeríthetetlen forrása. 1996 nagyböjtjén Boldog Teréz ezt írta laikus munkatársainak: ,,Mindennapi életünkben szükségünk van az Istennel való bensôséges kapcsolatra. És hogyan ôrizhetjük meg ezt? Az imádság által.''

37. Itt az ideje, hogy az aktivizmus és a fenyegetô szekularizmus láttán a karitatív munkában tevékenykedô sok keresztényben újra megerôsítsük az imádság jelentôségét. Az imádkozó keresztény természetesen nem képzeli, hogy megváltoztatja vagy megjavítja Isten terveit, melyeket Ô elôre elgondolt. Sokkal inkább találkozni akar Jézus Krisztus Atyjával, és kéri, hogy lelkének vigasztalásával legyen ott ôbenne és a cselekedeteiben. A bizakodó kapcsolat a személyes Istennel és az Ô akarata iránti odaadás megakadályozza, hogy az ember károsodjon és megôriz a fanatikus és terrorista tanításoktól. Az ôszinte vallásos magatartás megakadályozza, hogy az ember Isten bírája legyen és vádolja Ôt amiatt, hogy megengedi a nyomorúságot, anélkül, hogy részvétet érezne teremtményei iránt. Aki pedig arra vetemedik, hogy az ember érdekeire hivatkozva harcba száll Istennel -- kire fog hagyatkozni, ha az emberi cselekvés erôtlennek bizonyul?

38. Természetesen Jób panaszkodhat Istennél a világban jelenlévô érthetetlen és látszólag indokolatlan szenvedés miatt. Fájdalmában így szól: ,,Ki adja meg nekem, hogy megismerjem és megtaláljam Ôt, és eljussak az Ô trónusáig? (...) Hadd tudjam, miket válaszol nekem, és megértsem, amit nekem mond. Vajon nagy erôvel fog viaskodni velem? Nem! Ô csak hallgasson meg! (...) Ezért zavarodom meg az ô arcától, és ôt szemlélve félelem aggaszt. Isten lágyította meg a szívemet, és a Mindenható háborított meg engem.'' (23,3-5-6.15-16.) Gyakran nem adatik meg nekünk annak ismerete, hogy miért fogja Isten vissza a karját, ahelyett, hogy beavatkozna. Egyébként Ô még azt sem tiltotta meg nekünk, hogy, mint Jézus a kereszten, mi is kiáltsuk: ,,Istenem, Istenem, miért hagytál el engem?'' (Mt 27,46) Az imádságos dialógusban kitartónak kell lennünk az Ô arca elôtt ezzel a kérdéssel: ,,Meddig késlekedsz még, Urunk, te Szent és Igazmondó?'' (Jel 6,10) Ágoston ad e szenvedésünkre választ a hitbôl: ,,Si comprehendis non est Deus -- Ha megérted, akkor Ô nem Isten''.[34] Tiltakozásunk nem kihívás akar lenni Isten ellen, nem is gyanúsítja Ôt tévedéssel, gyöngeséggel vagy közömbösséggel. A hívô ember számára lehetetlen azt gondolni, hogy Isten erôtlen vagy ,,alszik'' (1Kir 18,27). Sokkal inkább arról van szó, hogy a mi kiáltásaink, mint Jézusé a kereszten, végsô és legmélyebb megerôsítése az Ô szuverenitásába vetett hitünknek. A keresztények ugyanis a körülöttük lévô világ minden érthetetlensége és zûrzavara ellenére továbbra is hisznek ,,Isten jóságában és emberszeretetében'' (Tit 3,4). Jóllehet, mint a többi ember, elmerülnek a történelem eseményeinek drámai bonyolultságában, a reményük szilárd, hogy Isten Atya és szeret bennünket, akkor is, ha a hallgatása számunkra érthetetlen.

39. A hit, a remény és a szeretet összetartozik. A remény gyakorlatilag a türelem erényében válik láthatóvá, mely nem hagyja abba a jót a látszólagos sikertelenségben sem; és az alázat erényében, mely elfogadja Isten titkát és bízik benne a sötétségben is. A hit bemutatja nekünk Istent, aki a Fiát adta értünk, és csalhatatlan bizonyosságot ad arról, hogy igaz: Isten szeretet! Ily módon türelmetlenségünket és kétségünket biztos reménnyé változtatja, hogy Isten a világot kézben tartja, s hogy minden sötétség ellenére gyôz, miként ezt a Jelenések könyve megrázó képekkel mutatja. A hit Isten szeretetének befogadása, mely szeretet Jézus kereszten átszúrt szívében nyilvánult meg és szeretetet hoz létre. Ez az a fény -- végsô soron az egyetlen --, mely ezt a sötét világot újra meg újra megvilágosítja, és erôt ad nekünk az élethez és a tevékenységhez. A szeretet azért lehetséges és mi azért tudjuk gyakorolni, mert Isten képmására vagyunk teremtve. Megvalósítani a szeretetet és ezáltal Isten világosságát a világba hozni -- erre szeretnék ezzel az enciklikával meghívni.


Befejezés

40. Végezetül tekintsünk föl a szentekre, azokra, akik példamutatóan valósították meg a szeretetet. Gondoljunk fôként Tours-i Mártonra (+397), a katonára, aki késôbb szerzetes és püspök lett: mint egy ikon világít rá a személyes szeretet-tanúság mással nem helyettesíthetô értékére. Amiens kapui elôtt Márton a köpenyét osztotta meg egy szegénnyel. A következô éjszakán álmában maga Jézus jelent meg neki ezzel a köpennyel betakarva, hogy megerôsítse az evangélium szavainak örök érvényét: ,,Ruhátlan voltam és felöltöztettetek (...), amit egynek a legkisebb testvéreim közül tettetek, nekem tettétek.'' (Mt 25,36.40).[35] De a szeretetnek hány további tanúságát lehetne felsorakoztatni még az Egyház történelmébôl! E tanúságtétel különleges formát talált a felebaráti szeretetnek abban a szolgálatában, mely Szent Antal apáttól kezdôdôen (+356) az egész monasztikus mozgalomra jellemzô. Az Istennel való ,,szemtôl szemben'' való találkozásban, ami a szeretet, a szerzetes megérzi a sürgetô késztetést, hogy egész életét szolgálattá tegye -- Isten és a felebarát iránti szolgálattá. Így kell értelmeznünk a nagy vendégházakat, kórházakat és szegényházakat, melyek a kolostorok mellett épültek. És így válnak érthetôvé a keresztény nevelést és az emberi haladást szolgáló nagy kezdeményezések is, melyek elsôsorban a legszegényebbeknek szóltak; elôször a monasztikus, majd a kolduló rendek tették ezt magukévá, majd végig az Egyház egész történelmén a különbözô férfi és nôi szerzetes intézmények. Olyan szentek, mint Assisi Ferenc, Loyolai Ignác, Istenes János, Lellisi Kamill, Páli Vince, Marillac Lujza, Cottolengo József, Bosco János, Orione Lajos és Kalkuttai Teréz -- hogy csak néhányat említsünk --, a szociális szeretettevékenység híres példaképei minden jóakaratú ember számára. A szentek a történelem igazi fényességei, mert a hit, a remény és a szeretet emberei.

41. A szentek közül kiemelkedik Mária, az Úr Anyja, minden életszentség tükre. A Lukács-evangéliumban szeretetszolgálat közben látjuk ôt a nagynénjénél, Erzsébetnél, akinél ott maradt ,,mintegy három hónapig'' (1,65), hogy terhességének utolsó szakaszában mellette álljon. ,,Magnificat anima mea Domini'', mondja megérkezésekor -- ,,magasztalja az én lelkem az Urat'' (Lk 1,46) --, és ezzel egész életének programját mondja ki: nem akar a középpontban állni, hanem teret nyit Isten számára, akivel mind az imádságban, mind a felebaráti szolgálatban találkozik -- csak így lesz jó a világ. Mária éppen azért nagy, mert nem önmagát, hanem Istent magasztalja. Alázatos: nem akar mást, mint az Úr szolgálója lenni (vö. Lk 1,38.48). Ô tudja, hogy csak azzal szolgálja a világ üdvösségét, hogy nem a saját mûvét akarja végrehajtani, hanem teljesen átadja magát Isten tevékenységének. Mária remélô ember: az angyal csak azért jöhetett el hozzá és hívhatta az ígéret döntô szolgálatára, mert Mária hisz Isten ígéreteinek és várja Izrael üdvösségét. Mária hívô ember: ,,Boldog vagy, mert hittél'' -- mondja neki Erzsébet (vö. Lk 1,45). A. Magnificat -- egyidejûleg a lelkének a képe -- teljesen a Szentírás fonalából van szôve, Isten szavának fonalából. Láthatóvá válik, hogy Mária teljesen otthonos Isten szavában, ki-be jár benne. Isten szavával gondolkodik és beszél; Isten szava az ô szavává lesz, és az ô szava Isten szavából ered. Így az is láthatóvá válik, hogy Mária gondolkodása együtt-gondolkodás Isten gondolkodásával, akarása Isten akaratából való együtt-akarás. Mivel ôt ennyire áthatotta Isten szava, anyja lehetett a testté lett Igének. Végül: Mária szeretô ember. Lehetett volna-e másként? Mint hívô és a hitben Isten gondolatait gondoló ember, Isten akaratát akarva ô csak szeretô ember lehet. Azokból a halvány jelekbôl sejtjük ezt, melyeket a gyermekségtörténet beszél el. Ezt látjuk abban a tapintatos figyelemben, mellyel Kánában észreveszi a jegyesek szükséghelyzetét, és Jézushoz viszi. Ezt látjuk az alázatban, amellyel elfogadja, hogy Jézus nyilvános életében a háttérben maradjon -- tudván, hogy a Fiúnak egy új családot kell alapítania, s hogy az anya órája, mely Jézus igazi órája, majd csak a kereszt pillanatában lesz újra az övé (vö. Jn 2,4;13,1) -- Amikor a tanítványok mind elfutnak, ô lesz az, aki ott áll a kereszt alatt (vö. Jn 19,25-27); és késôbb Pünkösd órájában a tanítványok köréje gyûlnek, várván a Szentlelket (vö. ApCsel 1,14).

42. A szentek életéhez nemcsak a földi életrajzuk tartozik hozzá, hanem Istenbôl való életük és tevékenységük is a haláluk után. A szentekben láthatóvá válik: aki Istenhez megy, nem távolodik el az emberektôl, hanem ekkor kerül igazán közel hozzájuk. Senki másban nem látjuk ezt jobban, mint Máriában. A megfeszített Jézusnak a tanítványhoz, Jánoshoz és általa az összes tanítványhoz intézett szavai: ,,Íme, a te anyád'' (Jn 19,27) nemzedékrôl nemzedékre mindig újra igazak. Mária valóban minden hívô ember anyja lett. Az ô anyai jóságához és szûzi tisztaságához és szépségéhez jönnek az emberek minden korban és minden földrészrôl nyomorúságukban és reményükben, örömeikben és szenvedéseikben, magányosan és közösségben. És mindig megtapasztalják az ô jóságának ajándékát, megtapasztalják a kimeríthetetlen szeretetet, melyet Mária a szívébôl oszt szét. A hála megnyilvánulásai, melyeket minden kontinensen és minden kultúrában kifejeznek iránta, annak a tiszta szeretetnek elismerései, mely nem önmagát keresi, hanem egyszerûen csak jót akar. A hívôk Mária-tisztelete ugyanakkor megmutatja a csalhatatlan érzéket az iránt, hogy miként lehetséges egy ilyen szeretet: az Istennel való bensôséges egyesüléssel, azzal, hogy Isten teljesen áthatja az embert, s így, aki Isten szeretetének a forrásából itta a szeretetet, maga is forrássá válik, melybôl ,,az élô víz folyói fakadnak'' (Jn 7,38). Mária, a szûz, az anya megmutatja, mi a szeretet, honnan ered és honnan nyeri a mindig megújuló erôt. Rábízzuk az Egyházat, küldetését a szeretet szolgálatában:

Szentséges Szûz Mária, Isten Anyja,

Te ajándékoztad a világnak

az igaz világosságot,

Jézust, a te Fiadat -- Isten Fiát.

Te teljesen ráhagyatkoztál

Isten meghívására,

s így a jóság forrásává lettél,

mely Istenbôl fakad.

Mutasd meg nekünk Jézust. Vezess minket Ôhozzá.

Taníts meg minket megismerni és szeretni Ôt,

hogy mi magunk is

valóban szeretô emberek

és az élô víz forrásai lehessünk

egy szomjazó világban.

Kelt Rómában Szent Péternél, december 25-én,

Urunk születésének ünnepén,

a 2005. évben, pápaságom elsô évében.


Jegyzetek

1	Vö. Jenseits von Gut und Böse IV, 168.
2	X, 69.
3	Vö. Descartes: Oeuvres. Kiad. Coussin, V. Párizs, 1824., 12. köt. 95. o.
4	II, 5: SCh 381,196.
5	Uaz 198.
6	Vö. Metaphysica XII, 7.
7	Pseudo Areopagita Dénes Istent egyszerre nevezi Erosznak és Agapénak. De divinis nominibus IV, 12-14: PG 3, 709-713.
8	Vö. Symposion XIV-XV., 189c-192d.
9	Sallustius: De coniuratione Catilinae XX, 4.
10	Vö. Szent Ágoston: Confessiones III, 6, 11: CCL 27, 32.
11	De Trinitate VIII, 8, 12: CCL 50, 287.
12	Vö. I. Apologia 67: PG 6, 429.
13	Vö. Apologeticum 39,7: PL 1, 468.
14	Epistola ad Romanos, Inscriptio: PG 5, 801.
15	Vö. Szent Ambrus: De officiis ministrorum II, 28, 140: PL 16, 141.
16	Epistola 83: J. Bidez, L'Empereur Julien. Oeuvres complètes. Párizs, 1960. I/2a, 145.
17	Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 194. p. Róma, 2004: 205.
18	De civitate Dei IV, 4: CCL 47:102.
19	Vö. Gaudium et spes 36.
20	Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 197 p. Róma, 2004:209.
21	II. János Pál pápa Christifideles laici kezdetû szinódus utáni apostoli buzdítása (1988. december 30.), 42: AAS 81. (1989), 472.
22	Vö. Hittani Kongregáció: Tanító jellegû megjegyzések a katolikusok politikai életben való részvételére és magatartására vonatkozó néhány kérdésrôl. 2002. november 24. (1.)
23	Katolikus Egyház Katekizmusa 1939.
24	Apostolicam actuositatem 8. p.
25	Uaz 14. p.
26	Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 195. p. Róma, 2004:207.
27	II. János Pál pápa Christifideles laici kezdetû szinódus utáni apostoli buzdítása (1988. december 30), 41: AAS 81. (1989), 470.
28	Vö. 32. p.: AAS 80. (1988), 556.
29	43. p.: AAS 87 (1995), 946.
30	Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 196. p. Róma, 2004:208.
31	Pontificale Romanum: De ordinatione episcopi 43.
32	Vö. CIC 394., CCEO 203.
33	Apostolorum successores 193-198; 204-210.
34	Sermo 52,16: PL 38, 360.
35	Vö. Sulpicius Severus: Vita S. Martini 3,1-3: SCh 133, 256-258.


Vö. Jenseits von Gut und Böse IV, 168.


X, 69.


Vö. Descartes: Oeuvres. Kiad. Coussin, V. Párizs, 1824., 12. köt. 95. o.


II, 5: SCh 381,196.


Uaz 198.


Vö. Metaphysica XII, 7.


Pseudo Areopagita Dénes Istent egyszerre nevezi Erosznak és Agapénak. De divinis nominibus IV, 12-14: PG 3, 709-713.


Vö. Symposion XIV-XV., 189c-192d.


Sallustius: De coniuratione Catilinae XX, 4.


Vö. Szent Ágoston: Confessiones III, 6, 11: CCL 27, 32.


De Trinitate VIII, 8, 12: CCL 50, 287.


Vö. I. Apologia 67: PG 6, 429.


Vö. Apologeticum 39,7: PL 1, 468.


Epistola ad Romanos, Inscriptio: PG 5, 801.


Vö. Szent Ambrus: De officiis ministrorum II, 28, 140: PL 16, 141.


Epistola 83: J. Bidez, L'Empereur Julien. Oeuvres complètes. Párizs, 1960. I/2a, 145.


Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 194. p. Róma, 2004: 205.


De civitate Dei IV, 4: CCL 47:102.


Vö. Gaudium et spes 36.


Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 197 p. Róma, 2004:209.


II. János Pál pápa Christifideles laici kezdetû szinódus utáni apostoli buzdítása (1988. december 30.), 42: AAS 81. (1989), 472.


Vö. Hittani Kongregáció: Tanító jellegû megjegyzések a katolikusok politikai életben való részvételére és magatartására vonatkozó néhány kérdésrôl. 2002. november 24. (1.)


Katolikus Egyház Katekizmusa 1939.


Apostolicam actuositatem 8. p.


Uaz 14. p.


Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 195. p. Róma, 2004:207.


II. János Pál pápa Christifideles laici kezdetû szinódus utáni apostoli buzdítása (1988. december 30), 41: AAS 81. (1989), 470.


Vö. 32. p.: AAS 80. (1988), 556.


43. p.: AAS 87 (1995), 946.


Vö. Püspöki Kongregáció: Apostolorum successores. A püspökök lelkipásztori szolgálatának Direktóriuma (2004. február 22.) 196. p. Róma, 2004:208.


Pontificale Romanum: De ordinatione episcopi 43.


Vö. CIC 394., CCEO 203.


Apostolorum successores 193-198; 204-210.


Sermo 52,16: PL 38, 360.


Vö. Sulpicius Severus: Vita S. Martini 3,1-3: SCh 133, 256-258.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)